Денис Лихейн
Злокобен остров

Превод от английски: Деница Райкова, 2009

chitanka.info

На Крис Глийсън и Майк Ейджън, които слушаха. И чуваха. И понякога носеха.

… трябва ли да сънуваме нашите сънища и да ги изживяваме освен това?

Елизабет Бишъп

„Въпроси на път“

Благодарности

Благодаря на Шейла, Джордж Бик, Джак Дрискъл, Доун Елънбърг, Майк Флин, Джули Ан Макнари, Дейвид Робишод, и Джоана Солфриан.

Три текста бяха незаменими в писането на този роман: „Островите на Бостънското пристанище“ от Емили и Дейвид Кейл, „Блажено безумни“, разказът на Алекс Бийм за болницата „Маклейн“, и книгата на Робърт Уитакър „Луди в Америка“, която документираше използването на невролептици върху шизофреници в американски психиатрични институции. Оставам задължен и на трите книги за изключителните сведения.

Както винаги, както абсолютно винаги, благодаря на моя редактор, Клеър Уочтел (всеки писател би трябвало да е толкова благословен), и на агента ми, Ан Ритенберг, която ме дари с идеята за тази книга, като ми даде онзи запис на Синатра.

Пролог
От дневниците на доктор Лестър Шийхан

3 май 1993

Не бях спирал поглед върху острова от няколко години. Последния път го зърнах от лодката на един приятел, устремила се към външното пристанище, и го видях в далечината, зад вътрешния кръг, забулен в лятната мараня, като небрежно мацнато петно боя на фона на небето.

Не бях стъпвал там от повече от две десетилетия, но Емили казва (понякога на шега, друг път — не), че не е сигурна дали някога съм си тръгвал оттам. Веднъж каза, че за мен времето не е нищо повече от поредица лентички за отбелязване на страниците, които имам навика да прехвърлям бързо напред-назад из текста на живота си, като се връщам отново и отново към събития, които ме определят в очите на по-прозорливите ми колеги, като притежаващ всички характеристики на класическия меланхолик.

Емили може и да е права. Толкова често е права.

Скоро ще изгубя и нея. В четвъртък доктор Акселрод ни каза, че е въпрос на месеци. Направете онова пътуване — посъветва ни той. Онова, за което все говорите. До Флоренция и Рим, до Венеция през пролетта. Защото, Лестър — добави той — ти самият също не изглеждаш твърде добре.

Предполагам, че не. Напоследък прекалено често слагам на погрешни места разни неща — най-вече очилата си. И ключовете от колата. Влизам в магазини и забравям за какво съм дошъл, тръгвам си от театъра, без да помня какво съм гледал. Ако за мен времето наистина е поредица от лентички за отбелязване на страниците, то тогава имам чувството, че някой е разтърсил книгата и пожълтелите късчета хартия, откъснати капачета от кутии с кибрит и плоски бъркалки за кафе, са паднали на пода, а прегънатите краища на страниците са напълно изгладени.

Тогава изпитвам желание да запиша тези неща. Не да променя текста така, че да се покажа в по-благоприятна светлина. Не, не. Той никога не би го допуснал. По някакъв свой собствен особен начин той мразеше лъжите повече от всеки, когото съм познавал. Искам само да съхраня текста, да го прехвърля от сегашното му хранилище (което, честно казано, започва да има влага и да тече) върху тези страници.

Болницата „Ашклиф“ се издигаше върху централната равнина на северозападния край на острова. Издигаше се благосклонно, бих могъл да добавя. Изобщо не приличаше на болница за душевноболни престъпници, а още по-малко — на казарма, каквато е била преди това. Всъщност видът й напомняше на повечето от нас за училищен пансион. Точно отвън, пред главния двор, мансарда във викториански стил подслоняваше надзирателя, а мрачен, красив миниатюрен замък в стил Тюдор, който някога беше подслонявал командващия на войските на Съюза по североизточното крайбрежие, служеше като главна квартира на нашия шеф на персонала. Във вътрешността на стената се намираха жилищата за персонала — старомодни, облицовани със застъпващи се дъски, вили за лекарите в клиниката, три ниски спални помещения от сиви тухли за санитарите, пазачите и сестрите. Главният двор се състоеше от ливади и живи плетове, оформени в различни фигури, големи сенчести дъбове, шотландски борове и кленове с подрязани клони, ябълкови дървета, чиито плодове падаха отгоре върху стените в късната есен или се търкулваха в тревата. А в центъра на двора, от двете страни на самата болница — постройка от едри камъни и красив гранит — се издигаха червени тухлени къщи близнаци в колониален стил. Отвъд тях бяха скалите, ниските заблатени от прилива участъци, и дълга долина, където бе възникнало колективно стопанство, а после бе западнало през годините точно след Американската революция. Посадените дървета — праскови, круши и арония — бяха оцелели, но вече не даваха плод, а нощните ветрове често връхлитаха с вой в долината и фучаха като котки.

И Фортът, разбира се, който се издигаше там много преди да пристигне първият болничен персонал, и още си стои, издаден напред откъм южната лицева страна на скалите. И фарът зад него, излязъл от употреба още преди Гражданската война, превърнат в отживелица от сигналния лъч на фара в бостънското пристанище.

Откъм морето не изглеждаше нещо особено. Трябва да си го представите по начина, по който го видя Теди Даниелс в онази спокойна сутрин през септември 1954 г. Обрасла с шубраци равнина насред външния край на пристанището. Едва ли може да се нарече остров, бихте си помислили, по-скоро само идея за такъв. Каква цел може да има — може би си е помислил той. Каква цел.

Плъховете бяха най-изобилните представители на местната фауна. Дращеха из храсталаците, правеха пътеки покрай брега нощем, катереха се по мокрите камъни. Някои бяха големи колкото камбала. В годините, последвали онези четири странни дни през късното лято на 1954, аз се заех да изучавам плъховете от парче от хълма с изглед към северния бряг. Бях запленен да открия, че някои от плъховете се опитваха да плуват към Падок Айлънд — нищо повече от скала, вкопана в чаша пясък, която оставаше потопена под водата по двайсет и два часа всяко денонощие. Когато се появеше за онези час-два, преди течението да достигне най-ниската точка на отлива, понякога тези плъхове плуваха към него, никога повече от дузина на брой и винаги бяха принудени да се върнат назад от там, където се пресичаха двете подводни течения.

Казвам „винаги“, но не. Видях един да успява. Веднъж. В нощта на пълнолунието преди есенното равноденствие през октомври петдесет и шеста. Видях подобното му на черна мокасина тяло да се стрелва през пясъка.

Или така мисля. Емили, с която се запознах на острова, ще каже: „Лестър, не е възможно да си го видял. Било е твърде далече“.

Тя е права.

И все пак знам какво съм видял. Една дебела мокасина, стрелваща се през пясъка — пясък, който бе перленосив и вече започваше да потъва отново, докато течението се завръщаше, за да погълне Падок Айлънд, и, предполагам, да погълне и онзи плъх, защото така и не го видях да изплува обратно.

Но в онзи момент, когато го видях как изтича по брега (а аз го видях, наистина го видях, по дяволите разстоянията), си спомних за Теди. Спомних си за Теди и за клетата му мъртва съпруга, Долорес Чаннъл, и за онези две ужасяващи същества, Рейчъл Соландо и Андрю Ледис, за опустошението, което донесоха на всички ни. Помислих си, че ако Теди седеше с мен, той също щеше да види онзи плъх. Щеше.

И ще ви кажа още нещо.

Теди ли?

Той щеше да ръкопляска.

Ден първи
Рейчъл

1

Бащата на Теди Даниелс беше риболовец. Изгуби лодката си, която се разбила в брега през трийсет и първа, когато Теди беше на единайсет, и прекара остатъка от живота си, като се наемаше да работи на други лодки, когато имаха работа, сваляше товари по доковете, когато нямаха, и изминаваше дълги разстояния, когато се връщаше в къщата около десет сутринта, седнал в някое кресло, загледан в ръцете си, като от време на време си шепнеше нещо, с широко отворени и потъмнели очи.

Беше извеждал Теди до островите, когато Теди беше още малко момче, твърде малък, за да е от голяма помощ на лодката. Всичко, което можеше да прави, беше да размотава въжетата и да развързва куките. Беше се порязвал няколко пъти, и кръвта оставяше петънца по върховете на пръстите му и цапаше дланите му.

Бяха тръгнали по тъмно, и когато слънцето се появи, имаше студения цвят на слонова кост, появявайки се отнякъде досами морето, а островите се появиха от избледняващия здрач, скупчени заедно, сякаш заловени да правят нещо нередно.

Теди видя от двете страни на брега на единия да се редят малки къщички в пастелни цветове, а на другия — порутена къща от варовик. Баща му посочи затвора на Диър Айлънд и величествения форт на остров Джордж. На Томпсън короните на високите дървета бяха пълни с птици, а крясъците им звучаха като буря от градушка и сипещи се стъкла.

Нататък, отвъд всички тях, мястото, което наричаха Злокобния остров, лежеше като товар, изхвърлен от испански галеон. Още тогава, през пролетта на двайсет и осма, островът беше оставен сам на себе си сред буйна местна растителност, а фортът, който се простираше по протежение на най-високата му точка, беше задушен от увивни растения и покрит с големи, подобни на облаци, туфи мъх.

— Защо Злокобният остров? — попита Теди.

Баща му сви рамене:

— Ама и ти с твоите въпроси. Вечно тези въпроси.

— Да, но защо?

— Някои места получават име и то си остава. Вероятно пирати.

— Пирати ли? — На Теди му хареса как звучи това. Можеше да си ги представи — яки мъже с превръзки на очите, с високи ботуши и лъскави саби.

Баща му каза:

— Тук са се крили в старите времена. — Ръката му обходи с широк жест хоризонта. — На тези острови. Криели са се. И са криели златото си.

Теди си представи цели сандъци с това злато, с монетите, разпилели се покрай стените на сандъците.

По-късно започна да му прилошава, многократно и силно, и от гърлото му избликнаха черни струи, като въжета, през борда на бащината му лодка и се изляха в морето.

Баща му се изненада, защото Теди беше започнал да повръща часове след началото на плаването, когато океанът беше равен и блестеше от собственото си спокойствие. Каза му: „Всичко е наред. За първи път ти е. Няма от какво да се срамуваш“.

Теди кимна и си избърса устата с парче плат, което му даде баща му.

Баща му рече:

— Понякога има движение, а не можеш дори да го почувстваш, докато не се изкачи вътре в теб.

Ново кимване: Теди не беше в състояние да каже на баща си, че не движението беше онова, от което му се беше обърнал стомахът.

Беше заради всичката тази вода. Простираща се навсякъде около тях, докато на света вече не беше останало нищо друго. Как Теди вярваше, че тя може да погълне небето. До този момент никога не беше знаел, че са толкова сами.

Погледна към баща си, със сълзящи и зачервени очи, и баща му каза: „Ще се оправиш“, и Теди се опита да се усмихне.

През лятото на трийсет и осма баща му замина на борда на един китоловен кораб от Бостън и вече не се върна. На следващата пролет отломки от лодката изплуваха на Небраска Бийч в градчето Хъл, където израсна Теди. Парче от кила, котлон с гравираното в основата му име на капитана, консерви с доматена и картофена супа, два капана за омари, продънени и обезформени.

Погребалната служба за четиримата риболовци се проведе в църквата „Света Тереза“, чиято задна стена опираше в същото море, погубило толкова много от нейните енориаши, а Теди стоеше заедно с майка си и слушаше хвалебствени речи за капитана, първия помощник-капитан, и третия риболовец, стар морски вълк на име Гил Рестак, който тероризираше баровете на Хъл, откакто се върна от Голямата война с раздробено стъпало и твърде много грозни картини в ума си. Въпреки това, каза един от барманите, които той бе тероризирал, в смъртта всичко е простено.

Собственикът на лодката, Никос Коста, призна, че почти не е познавал бащата на Теди, че той бил нает в последната минута, когато един член на екипажа си счупил крака при падане от камион. И все пак, капитанът беше говорил похвални неща за него, беше казал, че всички в града знаели, че се справя добре с работата на надница. А не било ли това най-голямата похвала, която може да се каже за някого?

Докато стоеше в онази църква, Теди си спомни за онзи ден в лодката на баща си, защото никога повече не бяха излезли в морето. Баща му все повтаряше, че ще излязат, но Теди разбираше, че го казва само за да може синът му да запази донякъде гордостта си. Баща му никога не спомена случилото се през онзи ден, но един поглед бе преминал между тях, когато се отправиха към къщи, обратно през редицата от острови, Злокобния остров — зад гърба им, Томпсън — все още напред, а очертанията на града на фона на небето — толкова ясни и така близо, та ти се струваше, че можеш да повдигнеш някоя сграда, като я уловиш за шпила й.

— Това е морето — каза баща му, като леко разтриваше с ръка гърба на Теди, когато се облегнаха на кърмата. — Някои мъже се привързват към него. Други пък то прибира при себе си.

И беше погледнал Теди по такъв начин, че Теди разбра в кои от тези мъже вероятно щеше да се превърне той.

За да стигнат до там през петдесет и четвърта, взеха ферибота от града и минаха през поредица други малки, забравени острови — Томпсън и Огледалния остров, Грейп и Бъмпкин, Рейнфорд и Лонг — които обгръщаха скалпа на морето с твърди пясъчни туфи, жилави дървета и скални образувания, по-бели от кости. С изключение на снабдителните курсове във вторниците и неделите, фериботът се движеше нередовно, и в корабната кухня не беше останало нищо, освен металните листове, които покриваха пода, и две стоманени пейки, простиращи се по дължина под прозорците. Пейките бяха закрепени с болтове за пода и неподвижно закрепени към дебели черни стълбове в двата края, а от стълбовете на оплетени купчини висяха белезници и вериги.

Днес обаче фериботът не превозваше пациенти до заведението за душевноболни, само Теди и новия му партньор, Чък Аул, няколко брезентови чувала с поща, и няколко кашона с медицински консумативи.

Теди започна плаването на колене пред тоалетната, повръщайки в тоалетната чиния, когато двигателят на ферибота започна да пухти и да трака и носът на Теди се изпълни с мазните миризми на бензина и морето през късното лято. От устата му не излезе нищо, освен малки струйки вода, и въпреки това гърлото му продължаваше да се присвива, а стомахът му блъскаше в основата на хранопровода му и във въздуха пред него се въртяха прашинки, които примигваха като очи.

Последният напън за повръщане беше последван от свит на топка, задържан сякаш в капан, кислород, който сякаш носеше със себе си парче от гърдите му, когато избухна от устата му, и Теди се отпусна на металния под, избърса лице с носната си кърпа и си помисли, че това не е начинът, по който човек би искал да започне едно ново партньорство.

Направо можеше да си представи как Чък разказва на съпругата си у дома — ако изобщо имаше съпруга: Теди още не знаеше за него дори толкова — за първата си среща с легендарния Теди Даниелс. „Онзи тип толкова ме хареса, миличка, че се издрайфа“.

След онова плаване като момче, на Теди никога не му беше харесвало да пътува по вода, не изпитваше удоволствие от подобна липса на суша, от набързо мярнала се суша, мечтаеше си за неща, които може да се пресегнеш и да докоснеш, без ръцете ти да се разтворят в тях. Казваш си, че всичко е наред — защото точно това трябва да направиш, за да прекосиш една водна площ — но не е така. Дори през войната той се страхуваше не толкова от щурмуването на бреговете, колкото от онези последни няколко метра от лодките до брега, с крака, мъчително тътрещи се през дълбините, докато разни странни създания се плъзгаха по ботушите ти.

И все пак, предпочиташе да е отвън на палубата, изправен лице в лице с морето в свежия въздух, отколкото там вътре, в отвратителната горещина, залитащ несигурно.

Когато се увери, че пристъпът е отминал, че стомахът му вече не клокочи, а главата му вече не е замаяна, той си изми ръцете и лицето, и се огледа в малко огледало, монтирано над мивката: по-голямата част от стъклото беше разядена от морската сол, имаше едно малко облаче в средата, където Теди едва различи отражението си: все още относително млад мъж с ниско подстригана коса — отличителната подстрижка на правителствените служители. Но лицето му беше набраздено със свидетелства за войната и за годините оттогава насам, склонността му да се поддава на двойственото очарование на преследването и насилието още бе жива в очите, които Долорес веднъж бе нарекла „тъжни като на куче“.

Прекалено млад съм, за да изглеждам толкова суров, помисли си Теди.

Той оправи колана около кръста си, така че пистолетът и кобурът да висят на хълбока му. Взе шапката си от капака на тоалетната чиния и си я сложи отново, като нагласи козирката, докато се наклони съвсем леко надясно. Затегна възела на вратовръзката си. Беше една от онези прекалено ярки вратовръзки на цветя, която беше започнала да излиза от мода вече от около година, но той я носеше, защото му я беше подарила тя, беше я метнала върху очите му на един от рождените му дни, докато той седеше в дневната. Беше притиснала устни към адамовата му ябълка. Беше допряла топлата си ръка до бузата му. По езика й се усещаше мирис на портокал. Помнеше как се плъзна в скута му, като отмести вратовръзката, докато Теди продължаваше да стои със затворени очи. Само да усеща аромата й. Да си я представя. Да я създаде в ума си и да я задържи там.

Все още му се удаваше — да затвори очи и да си я представи. Но напоследък бели петна замъгляваха части от нея — долната част на ухото, ресниците й, очертанията на косата й. Още не се случваше достатъчно, за да замъгли напълно образа й, но Теди се боеше, че времето я отнема от него, заличава очертанията на картината в ума му, смазва ги.

— Липсваш ми — каза той и през кухнята излезе на фордека.

Там навън беше топло и ясно, но по водата проблясваха тънки ръждиви нишки и тя цялата излъчваше сивкава бледност, намек за нещо, което притъмняваше и се събираше в дълбините.

Чък отпи от плоската си бутилка и наклони глава в посока на Теди, като повдигна едната си вежда. Теди поклати глава, и Чък пъхна бутилчицата обратно в джоба на костюма си, пристегна пешовете на палтото около хълбоците си, и се загледа към морето.

— Добре ли си? — попита Чък. — Изглеждаш блед.

Теди пренебрежително сви рамене:

— Добре съм.

— Сигурен ли си?

Теди кимна:

— Просто се съвземам от морската болест.

Известно време стояха мълчаливо, морето се вълнуваше навсякъде около тях, на места беше тъмно и гладко като кадифе.

— Знаеш ли, че някога е било лагер за военнопленници? — каза Теди.

— Островът ли? — попита Чък.

Теди кимна:

— Още по време на Гражданската война. Построили там форт, казарми.

— За какво използват форта сега?

Теди сви рамене:

— Нямам представа. Из различните острови има няколко такива. Повечето от тях служели за мишени при упражненията на артилеристите през войната. Не са останали много.

— Но лечебното заведение?

— Доколкото разбрах, използват старите войнишки помещения.

Чък каза:

— Ще бъде, като да се върнем в началото, а?

— Не ни го пожелавай. — Теди се обърна на перилата. — Е, каква е твоята история, Чък?

Чък се усмихна. Беше малко по-набит и малко по-нисък от Теди, може би към метър и седемдесет, а главата му беше покрита със здрава, къдрава черна коса и имаше маслинена кожа и тънки, деликатни ръце, които изглеждаха несъвместими с останалата част от него, сякаш ги беше взел назаем, докато истинските му ръце пристигнат обратно от сервиза. На лявата му буза имаше малък сърповиден белег, и той го потупваше с показалеца си.

— Винаги започвам с белега — каза той. — Обикновено хората ме питат, рано или късно.

— Добре.

— Не беше от войната — каза Чък. — Приятелката ми твърди, че трябва просто да казвам, че е оттам, и да приключвам с въпроса, но… — Той сви рамене. — Въпреки това, получих го, като си играех на война. Като бях малък. Аз и онова другото хлапе се обстрелвахме взаимно с прашки в гората. Камъкът на приятеля ми ме пропусна на косъм, така че съм добре, ясно? — Той поклати глава. — Неговият камък уцели едно дърво, и едно парче от кората се заби в бузата ми. И оттук, белегът.

— От игра на война.

— От игра на война, да.

— От Орегон ли се прехвърли?

— Сиатъл. Пристигнах миналата седмица.

Теди чакаше, но Чък не даде повече обяснения.

Теди попита:

— Откога си във военната полиция?

— Четири години.

— Значи знаеш колко е малко.

— Естествено. Искаш да знаеш как се прехвърлих. — Чък кимна, сякаш се опитваше да реши нещо за себе си. — Ако ти кажа, че се уморих от дъжда?

Теди обърна длани нагоре над парапета.

— Щом казваш…

— Но мястото е малко, както каза ти. В службата всички се познават. Така че накрая ще има, как му казват, офейкване.

— Точно това е думата.

— Хванахте Брек, нали?

Теди кимна.

— Откъде разбрахте къде би отишъл? Преследваха го петдесет души, и всичките отидоха в Кливланд. Вие отидохте в Мейн.

— Беше летувал веднъж там със семейството си като дете. А онова, което причиняваше на жертвите си? Това нещо го правят на конете. Говорих с една леля. Тя ми каза, че единственият път, когато бил щастлив, било в една ферма за отглеждане на коне близо до онази къща под наем в Мейн. Затова отидох там.

— Прострелял си го пет пъти — каза Чък и погледна надолу от носа на кораба към пяната.

— Щях да го прострелям още пет — каза Теди. — Само пет свършиха работа.

Чък кимна и плю през перилата:

— Приятелката ми е японка. Е, всъщност, родена е там, но нали знаеш… Израснала в лагер. Там все още се усеща голямо напрежение — Портланд, Сиатъл, Такома. На никого не му харесва, че съм с нея.

— Затова те прехвърлиха.

Чък кимна, плю отново и проследи как плюнката пада в кипящата пяна.

— Казват, че това ще бъде сериозно — каза той.

Теди повдигна лакти от парапета и се изправи. Лицето му беше влажно, устните — солени. Беше малко изненадващо, че водата беше успяла да го докосне, след като не помнеше пръските да са попаднали върху лицето му.

Той опипа джобовете на палтото си, докато си търсеше цигарите „Честърфийлд“.

— Кой го казва? Кое е „това“?

— Те. Вестниците — каза Чък. — За бурята. Щяла да е голяма, казват. Огромна. — Той махна с ръка към светлото небе, бледо като пяната, която бурно се разбиваше в носа. Но там, по южния й край, тънка редица облачета, подобни на пурпурни късчета памук, се разрастваха като мастилени петна.

Теди подуши въздуха.

— Помниш войната, нали, Чък?

Чък се усмихна по такъв начин, че Теди предположи, че всеки от тях вече се превръща в ритмично допълнение на другия, че вече се учеха как да се занасят помежду си.

— Малко — каза Чък. — Изглежда, че си спомням отломки. Много отломки. Хората говорят лоши неща за отломките, но аз казвам, че те си имат място. Казвам, че имат собствена естетическа красота. Казвам, че всичко зависи от погледа, с който ще го види наблюдателят.

— Говориш като в книжле за десет цента. Някой казвал ли ти го е?

— Случвало се е. — Чък отправи към морето още една от леките си усмивки, наведе се над носа на кораба и се протегна.

Теди опипа джобовете на панталона си, и претърси вътрешните джобове на сакото на костюма си.

— Нали помниш колко често разполагането на войските зависеше от прогнозата за времето.

Чък потърка наболата четина по брадичката си с опакото на дланта:

— О, да, помня.

— Помниш ли колко често тези прогнози за времето се оказваха верни?

Чък смръщи чело: искаше Теди да разбере, че наистина обмисля въпроса сериозно и подобаващо. После примлясна с устни и каза:

— В около трийсет процента, предполагам.

— В най-добрия случай.

Чък кимна:

— В най-добрия случай.

— И така сега, когато се върнахме обратно в света…

— О, ето ни обратно — каза Чък. — И то дори приютени на сигурно място, би казал някой.

Теди потисна смеха си: този тип вече много му харесваше. Приютени. Иисусе.

— Приютени — съгласи се Теди. — Защо си по-склонен да се доверяваш на прогнозите за времето сега, отколкото тогава?

— Ами — каза Чък, когато клюмналият връх на малък триъгълник се появи над линията на хоризонта, — не съм сигурен, че степента, до която вярвам, може да се измери като по-малка или по-голяма. Искаш ли цигара?

Теди спря насред втората поредица от претърсване на джобовете си, и откри, че Чък го гледа: ироничната му усмивка бе сякаш вдълбана в бузите му точно под белега.

— Бяха у мен, когато се качих — каза Теди.

Чък погледна назад през рамо:

— Правителствени служители. Обират те, докато се усетиш. — Чък изтърси една цигара от пакета „Лъки Страйк“, подаде една на Теди и му я запали с месинговата си запалка „Зипо“: вонята на керосина се издигна в соления въздух и се загнезди назад в гърлото на Теди. Чък щракна запалката и я затвори, после я отвори отново с рязко движение на китката и запали собствената си цигара.

Теди издиша дима и триъгълното връхче на острова изчезна за миг в облачето дим.

— Отвъд океана — каза Чък, — когато от прогнозата за времето зависеше дали да отидеш до зоната за доставяне на военни запаси с парашута си, или да тръгнеш към бреговия плацдарм, е, тогава на карта бяха заложени повече неща, нали?

— Вярно.

— Но у дома, какво може да навреди малко произволна вяра? Това е всичко, което казвам, шефе.

Островът започна да се разкрива пред тях като нещо повече от триъгълно връхче: долните участъци постепенно се запълваха, докато морето се простираше отново широко и равно от другата му страна и те видяха как цветовете се появяват и го запълват, сякаш нанасяни с мазки на четка — убито зелено там, където растителността вирееше на воля, жълтеникавокафява ивица от брега, матовата охра на лицевата страна на скалистия бряг в северния край. А на върха, когато се приближиха, разпенвайки водата, започнаха да различават равните правоъгълни краища на самите постройки.

— Жалко е — каза Чък.

— Кое?

— Цената на прогреса. — Той постави единия си крак върху разграничителната линия и се облегна на парапета до Теди и двамата загледаха как островът се опитва да изплува ясно пред тях. — При тези истински скокове — а скокове наистина стават, не се заблуждавай, такива скокове стават всеки ден — които се осъществяват в областта на психичното здраве, едно място като това ще престане да съществува. След двайсет години ще го наричат варварско. Злополучен страничен продукт на отминалото викторианско влияние. И наистина би трябвало да си отиде, ще кажат те. Инкорпориране, ще кажат те. Инкорпорирането ще бъде новата „заповед по частта“. Всички сте добре дошли в общия кюп. Ние ще ви успокоим. Ще ви изградим наново. Ние всички сме генерал Маршъл. Ние сме ново общество, и няма място за изключения. Няма места като остров Елба.

Сградите отново бяха изчезнали зад дърветата, но Теди различи неясното очертание на конусовидна кула, а после — груби, издадени напред ъгловати очертания, за които предположи, че са на стария форт.

— Но дали губим миналото си, за да гарантираме бъдещето си? — Чък изтръска пепелта от цигарата си в пяната. — Това е въпросът. Какво изгубваш, когато метеш един под, Теди? Прах. Трохи, които иначе ще привлекат мравки. Но какво ще кажеш за обицата, която тя е изгубила? И тя ли е в боклука сега?

Теди каза:

— Коя е „тя“? Откъде дойде тази „тя“, Чък?

— Винаги има някоя „тя“. Не е ли така?

Теди чу как виенето на двигателя смени регистъра си, почувства как фериботът леко се люшна под краката му, и сега видя по-ясно форта върху южната лицева страна на скалистия бряг, когато заобиколиха към западната страна на острова. Оръдията вече ги нямаше, но Теди съвсем лесно можеше да различи куличките. Сушата отново се показа в хълмовете зад форта, и Теди предположи, че стените са си там, сливащи се с пейзажа от ъгъла, от който ги виждаше сега, а след това болницата „Ашклиф“ се намираше някъде отвъд зъберите, с изглед към западния бряг.

— Имаш ли си момиче, Теди? Женен ли си? — попита Чък.

— Бях — каза Теди, като си представи Долорес, един поглед, който му отправи веднъж по време на медения им месец, като обърна глава, с брадичка, която почти докосваше голото й рамо, а мускулите се движеха под плътта близо до гръбнака й. — Тя почина.

Чък пусна парапета, вратът му порозовя.

— О, Господи.

— Всичко е наред — каза Теди.

— Не, не. — Чък вдигна длан до гърдите на Теди. — Просто… Бях чул това. Не знам как можах да забравя. Преди две години, нали?

Теди кимна.

— Божичко, Теди. Чувствам се като идиот. Наистина. Толкова съжалявам.

Теди я видя отново, с гръб към него, докато вървеше по коридора между стаите в апартамента, облечена в една от старите му униформени ризи, тананикайки си, докато влизаше в кухнята, и позната умора нахлу в костите му. Би предпочел да прави почти всичко друго — дори да плува в онази вода — отколкото да говори за Долорес, за фактите относно това, как беше съществувала на тази земя в продължение на трийсет и една години, а после бе престанала да съществува. Просто ей така. Беше там, когато той тръгна за работа онази сутрин. Следобеда вече я нямаше.

Но предполагаше, че това е като с белега на Чък — историята, с чието разказване трябваше да приключи, преди да могат да продължат нататък, или в противен случай тя винаги щеше да стои между тях. Въпросите — как. Къде. Защо.

Долорес беше мъртва вече от две години, но оживяваше нощем в сънищата му, и понякога сутрин по цели няколко минути си мислеше, че тя е в кухнята или си е занесла кафето отвън на предната тераса на апартамента им на Бътънууд. Това беше жесток номер на ума, да, но Теди отдавна беше приел логиката му — събуждането, в крайна сметка, беше състояние, почти наподобяващо раждане. Изплуваш на повърхността без никаква история, после, докато примигваш и се прозяваш, сглобяваш наново миналото си, подреждаш парченцата в хронологичен ред, преди да се укрепиш за настоящето.

Онова, което беше далеч по-жестоко, бяха начините, по които привидно нелогични списъци от предмети можеха да пробудят спомени за съпругата му, заседнали в мозъка му като запалена кибритена клечка. Никога не можеше да предвиди какъв ще бъде някой от предметите — солница, походката на непозната жена на оживена многолюдна улица, бутилка кока-кола, петънце от червило върху чаша, декоративна възглавничка.

Но от всички неща, които подбуждаха спомена, нищо не беше по-нелогично по отношение на свързващите елементи, или с по-силен и остър ефект, от водата — капеща от крана, изливаща се с трополене от небето, събрала се в локви досами тротоара, или, както сега, разпростряла се около него в продължение на километри във всички посоки.

Каза на Чък:

— В жилищната ни сграда имаше пожар. Бях на работа. Загинаха четирима души. Тя беше една от тях. Уби я димът, Чък, не загина в пожара. Затова не е умряла от мъчителна смърт. Дали е изпитвала страх? Може би. Но не е имало болка. Това е важно.

Чък отново отпи от плоската бутилка и пак я предложи на Теди.

Теди поклати глава:

— Зарязах пиенето. След пожара. Тя все се тревожеше за това, знаеш ли? Казваше, че всички ние, войниците и полицаите, пием прекалено много. Затова… — Той усети как застаналият до него Чък се смути, и каза: — Човек се научава как да носи такова бреме, Чък. Нямаш избор. Като всички гадости, които си видял през войната. Помниш ли?

Чък кимна: от спомена очите му за миг се смалиха и погледът му стана далечен.

— Просто го правиш — тихо каза Теди.

— Разбира се — рече накрая Чък, все още с пламнало лице.

Докът се появи сякаш чрез някакъв трик на светлината, разпростирайки се от пясъка, приличен на късче дъвка в далечината, невзрачен и сив.

Теди се чувстваше обезводнен от времето, прекарано в тоалетната, и може би малко изтощен от последните няколко минути: независимо до каква степен се беше научил да носи това бреме, да носи нея, понякога бремето можеше да го изтощи. Тъпа болка се настани в лявата страна на главата му, точно зад окото, сякаш някой притискаше към мястото плоската страна на стара лъжица. Беше твърде рано да прецени дали беше просто незначителен страничен ефект от обезводняването, началото на обикновено главоболие, или първият признак за нещо по-лошо — мигрената, която го измъчваше от юношеството насам и която в отделни моменти можеше да го връхлети на такива силни пристъпи, които можеха временно да го лишат от зрението на едното око, да превърнат светлината в градушка от нагорещени гвоздеи, и които веднъж — само веднъж, слава на Бога — го бяха оставили частично парализиран в продължение на ден и половина. Пристъпите на мигрената — във всеки случай така беше с неговите — никога не го навестяваха в моменти на напрежение или работа, само след това, след като всичко се беше успокоило, след като снарядите престанеха да падат, след като преследването приключеше. Тогава, в базовия лагер или в казармата, или, от войната насам, в мотелски стаи или докато шофираше към къщи по провинциални магистрали, те настъпваха в най-лошия си вариант. Теди отдавна се беше научил, че номерът е да бъде постоянно зает и съсредоточен. Не можеха да те хванат, ако не спираш да бягаш.

Обърна се към Чък:

— Чувал ли си много за това място?

— Болница за душевноболни, това е горе-долу всичко, което знам.

— За душевноболни престъпници — каза Теди.

— Е, нямаше да сме тук, ако не беше такава — каза Чък.

Теди отново го забеляза да пуска онази суха усмивка.

— Човек никога не знае, Чък. Не ми изглеждаш сто процента уравновесен.

— Може би ще си внеса депозит да си запазя легло, докато сме тук, за в бъдеще, ще се погрижа да ми запазят място.

— Не е лоша идея — каза Теди, когато двигателите замлъкнаха за момент, а носът се люшна надясно, когато се насочиха по течението и двигателите заработиха отново и Теди и Чък скоро се озоваха пред откритото море, докато фериботът се изтегляше на заден ход към дока.

— Доколкото знам — каза Теди — специализират в радикалните подходи.

— Като червените ли? — попита Чък.

— Не червените — каза Теди — Просто радикални. Има разлика.

— Напоследък е трудно да се досетиш.

— Понякога е трудно — съгласи се Теди.

— А жената, дето е избягала?

Теди каза:

— Не знам много за това. Измъкнала се е нощес. Имам името й в тефтерчето си. Предполагам, че ще ни кажат всичко останало.

Чък огледа водата.

— Къде ще отиде? Да се добере с плуване до вкъщи ли смята?

Теди сви рамене:

— Очевидно пациентите тук страдат от всевъзможни заблуди.

— Шизофреници?

— Предполагам, че да. Във всеки случай, няма да откриеш тук обичайните монголоиди. Или някой нещастник, който се страхува от пукнатините в тротоарите, и спи твърде много. Доколкото мога да преценя от досието, всички тук са, нали се сещаш, наистина луди.

Чък каза:

— И въпреки това, колко от тях според теб се преструват? Винаги съм се питал за това. Помниш ли всичките онези от Осми отдел, които си срещал през войната? Колко според теб наистина бяха откачени?

— Служех с един тип в Ардените…

— Бил си там?

Теди кимна:

— Та този тип един ден се събуди, говорейки отзад напред.

— Разместваше думите в изреченията?

— Понякога — каза Теди. — Казваше например: „Сержант, днес тук кръв много има“. В късния следобед го намерихме в една лисича дупка, да се удря по главата с камък. Просто я удряше. Отново и отново. Бяхме толкова стреснати, че ни трябваше цяла минута да осъзнаем, че си е изчовъркал очите.

— Поднасяш ме.

Теди поклати глава:

— Няколко години по-късно ми се обади един човек, който се натъкнал на слепеца в една психиатрична клиника в Сан Диего. Още говорел отзад напред, и имал някаква парализа, на която никой от лекарите не можел да определи причината, по цял ден седял в инвалидна количка до прозореца, и все говорел за реколтата си, трябвало да си прибере реколтата. Работата беше там, че човекът беше израснал в Бруклин.

— Е, предполагам, че ако човек от Бруклин се мисли за фермер, мястото му е в Осми отдел.

— Това е поверително, разбира се.

2

Заместник-надзирателят Макферсън ги посрещна на дока. Беше млад за човек с неговия ранг и русата му коса беше малко по-дълга от нормата, а движенията му имаха онази непохватна грациозност, която Теди свързваше с тексасците или с мъжете, израснали сред коне.

От двете му страни вървяха санитари, най-вече негри, и неколцина бели с безжизнени лица, сякаш не бяха хранени достатъчно като бебета и си бяха останали недоразвити и раздразнителни оттогава насам.

Санитарите носеха бели ризи и бели панталони и се движеха в група. Почти не погледнаха Теди и Чък. Почти не поглеждаха каквото и да било, просто слязоха надолу по дока до ферибота и го изчакаха да свали товара си.

Когато ги помолиха да се легитимират, Теди и Чък извадиха значките си, и Макферсън се зае да ги оглежда, без да бърза, като вдигна поглед от личните им карти към лицата им, присвивайки очи.

— Не съм сигурен, че преди съм виждал значка на служител от Военната полиция на Съединените щати — каза той.

— А сега видяхте две — каза Чък. — Голям ден.

Онзи се усмихна лениво на Чък и му подхвърли обратно значката.

Изглежда, че морето доста бурно се беше блъскало в брега през последните няколко нощи: той беше осеян с мидени черупки и плавей, скелети на молюски и мъртви риби, полуизядени от хранещите се с мърша животни, които живееха тук. Теди забеляза боклуци, които сигурно вятърът беше навял от близкото пристанище — консервни кутии и подгизнали парчета хартия, табелка от регистрационен номер на автомобил, захвърлена край дърветата, с отмита до бежово бяла боя и цифри, изтрили се от слънцето. Дърветата бяха най-вече борове и кленове, тънки и изнемощели, а през пролуките Теди видя няколко постройки, разположени на върха на възвишението.

На Долорес, която толкова обичаше да прави слънчеви бани, това място щеше страшно да й хареса, но Теди усещаше само постоянния повей на океанския бриз — предупреждение от морето, че може да връхлети, когато пожелае, и да те засмуче надолу към дъното си.

Санитарите се зададоха обратно надолу по дока с пощата и кашоните с медицински запаси и ги натовариха на ръчни колички, а Макферсън се подписа за получаването им в тефтер, подаде го обратно на един от охранителите на ферибота, и охранителят каза:

— В такъв случай ние ще тръгваме.

Макферсън примигна на слънцето.

— Бурята — каза охранителят. — Изглежда, че никой не знае какво ще направи тя.

Макферсън кимна.

— Ще се свържем със станцията, когато имаме нужда да ни вземат — каза Теди.

Охранителят кимна.

— Бурята — повтори той.

— Разбира се, разбира се — кимна Чък. — Ще го имаме предвид.

Макферсън ги поведе нагоре по пътека, която се издигаше леко през редицата от дървета. След като излязоха от дърветата, стигнаха павиран път, който пресичаше пътеката им като широка усмивка, и Теди видя по една къща далече от дясната и от лявата си страна. Онази вляво беше по-обикновената от двете, кафеникава мансарда във викториански стил с черна украса, с малки прозорци, които приличаха на наблюдателници. Онази вдясно беше в стила от епохата на Тюдорите и се издигаше на малкото си възвишение величествена като замък.

Продължиха нататък, изкачвайки се по склон, който бе стръмен и буйно обрасъл с морска трева, преди земята около тях да стане гладка и зелена, като на върха ставаше равна, докато тревата ставаше по-ниска, отстъпвайки място на по-традиционна ливада, която се простираше нататък в продължение на няколкостотин метра, преди да спре при стена от оранжеви тухли, която сякаш се виеше по цялата дължина на острова. Беше три метра висока и увенчана с единична ивица бодлива тел, и нещо във вида на бодливата тел събуди чувствата на Теди. Изпита внезапно съжаление към всички онези хора от другата страна на стената, които приемаха тази тънка тел точно като онова, което тя наистина беше, осъзнаваха колко силно иска светът да ги задържи вътре. Теди видя няколко мъже в тъмносини униформи точно отвън пред стената, свели глави, докато гледаха към земята.

Чък каза:

— Пазачи от поправителни домове в заведение за душевноболни. Странна гледка, ако не възразявате да отбележа, господин Макферсън.

— Това е заведение с максимална сигурност — каза Макферсън. — Работим по двойни директиви — една от Департамента по душевно здраве на Масачузетс, а другата — от Федералното управление на затворите.

— Разбирам това — каза Чък. — Въпреки това винаги съм се чудил — вие сигурно имате да си говорите за много неща около масата на вечеря?

Макферсън се усмихна и леко поклати глава.

Теди видя мъж с черна коса, който носеше същата униформа като останалите пазачи, но неговата беше подчертана от жълти еполети и права яка, а значката му беше златна. Той беше единственият, който вървеше с вдигната глава, притиснал едната ръка зад гърба си, докато крачеше бавно сред мъжете, и походката му напомни на Теди за полковниците, които беше срещал през войната, мъже, за които командването не беше просто необходимо бреме на военната професия, а бреме, възложено им от Бог. Притискаше към гърдите си малка черна книга, и кимна в тяхната посока, а после тръгна надолу по склона, от който бяха дошли: черната му коса стоеше застинало на вятъра.

— Надзирателят — каза Макферсън. — Ще се срещнете по-късно.

Теди кимна, като се питаше защо не се срещнат сега, и надзирателят изчезна от другата страна на възвишението.

Един от санитарите отключи портата в средата на стената, тя се люшна и се отвори широко и санитарите влязоха с количките си, докато двама пазачи се приближиха към Макферсън и спряха от двете му страни.

Макферсън се изпъна в цял ръст, сега с напълно делови маниер, и каза:

— Момчета, трябва да ви запозная с основните закони на това място.

— Разбира се.

— На вас, господа, ще ви бъдат засвидетелствани всички любезности, които можем да предложим, цялата помощ, която можем да ви окажем. По време на престоя си, колкото и да е кратък, ще съблюдавате протокола. Това ясно ли е?

Теди кимна, а Чък каза:

— Напълно.

Макферсън фиксира поглед върху една точка точно над главите им.

— Сигурен съм, че д-р Коули ще ви обясни по-особените точки на протокола, но трябва да наблегна на следното: контактът с пациенти на това заведение без надзор на човек от персонала е забранен. Ясно ли е?

Теди едва не каза: „Да, сър“, сякаш отново беше новобранец в казармата, но се спря в последния миг и изрече само едно кратко: „Да“.

— Отделение А на това лечебно заведение е сградата зад мен вдясно — мъжкото отделение. Отделение Б, женското отделение, от лявата ми страна. Отделение В е отвъд онези зъбери точно зад двора на това място и помещенията за персонала: помещава се в някогашния форт Уолтън. Достъпът до отделение В е забранен без писменото съгласие и физическото присъствие както на надзирателя, така и на д-р Коули. Ясно?

Нова поредица от кимвания.

Макферсън протегна масивната си длан, сякаш в молитва към слънцето:

— Поради тази причина ви моля да предадете огнестрелните си оръжия.

Чък погледна Теди. Теди поклати глава.

Теди каза:

— Господин Макферсън, ние сме надлежно назначени федерални представители на военната полиция. По силата на правителствена заповед от нас се изисква да носим огнестрелните си оръжия по всяко време.

Гласът на Макферсън шибна въздуха като стоманен кабел:

— Правителствена заповед триста деветдесет и едно от Федералния кодекс за затворите и институциите за душевноболни престъпници гласи, че изискването за носене на оръжие от служител на реда се отменя само чрез пряка заповед от непосредствените му началници или от лица, натоварени с грижата и защитата за институции за изтърпяване на наказание или за душевно здраве. Господа, вие се намирате под егидата на това изключение. Няма да ви бъде позволено да минете през тази порта с огнестрелните си оръжия.

Теди погледна Чък. Чък наклони глава към протегнатата длан на Макферсън и сви рамене.

Теди каза:

— Бихме искали изключенията да бъдат отбелязани за протокола.

Макферсън каза:

— Пазач, моля, отбележете изключенията за представителите на военната полиция Даниелс и Аул.

— Отбелязано, сър.

— Господа — каза Макферсън.

Пазачът от дясната страна на Макферсън отвори малка кожена кесия.

Теди отметна назад палтото си и извади служебния револвер от кобура. Щракна барабана и го отвори с бързо движение на китката, а после сложи оръжието в ръката на Макферсън. Макферсън го предаде на пазача, а пазачът го сложи в кожената кесия и Макферсън отново протегна ръка.

Чък беше малко по-бавен с оръжието си, пръстите му бяха тромави, докато се опитваше да откачи кобура, но Макферсън не показа нетърпение, просто изчака, докато Чък тромаво сложи пистолета в ръката му.

Макферсън подаде оръжието на пазача, и пазачът го добави в кесията и пристъпи през портата.

— Оръжията ви ще бъдат оставени на съхранение в помещението за лични вещи точно пред канцеларията на надзирателя — каза тихо Макферсън и думите му прошумоляха като листа, — която се намира в главната болнична сграда в центъра на двора. Ще си ги приберете в деня на заминаването си. — Внезапно безгрижната, каубойска усмивка на Макферсън се върна. — Е, с това може да се каже, че изчерпахме официалностите засега. Какво ще кажете да отидем да видим д-р Коули?

И той се обърна и тръгна начело през портата, и тя се затвори зад тях.

Вътре зад стената моравата се простираше от двете страни на главен път, направен от същите тухли като стената. Градинари с оковани глезени се грижеха за тревата, дърветата и цветните лехи и дори за редица от розови храсти, които растяха покрай основите на болницата. От двете страни на градинарите стояха санитари, и Теди видя други пациенти с окови на краката да се разхождат из двора, пристъпвайки странно, като патици. Повечето бяха мъже, само няколко бяха жени.

— Когато първите лекари от клиниката дошли тук — каза Макферсън, — цялото това място било в морска трева и шубраци. Трябва да видите снимките. Но сега…

Отляво и отдясно на болницата се издигаха две еднакви червени тухлени къщи в колониален стил с боядисани в ярка бяла боя облицовъчни дъски, с решетъчни прозорци и със стъкла, пожълтели от морската вода. Самата болница беше с цвета на дървени въглища, тухлите, от които бе построена, бяха протрити от морската вода, и тя се издигаше на височина шест етажа, докато прозорците на спалното помещение най-горе се взираха като очи в тях.

Макферсън каза:

— Построена като щабквартира на батальон точно преди Гражданската война. Имали някакви планове, очевидно да превърнат това в тренировъчен център. После, когато войната изглеждала неизбежна, се съсредоточили върху форта, а по-късно превърнали това в лагер за военнопленници.

Теди забеляза кулата, която беше видял от ферибота. Върхът й надзърташе точно над редицата от дървета в далечния край на острова.

— Какво представлява кулата?

— Стар фар — каза Макферсън. — Не е използван по предназначение от началото на деветнайсети век. Армията на Съюза разполагала на пост там съгледвачи, или поне така съм чувал, но сега се използва от болницата.

— За пациенти?

Макферсън поклати глава:

— За изхвърляне на канални нечистотии. Няма да повярвате какво попада в тези води. От ферибота изглежда красиво, но всяко късче боклук в почти всяка река в този щат стига надолу по течението до вътрешната страна на пристанището, излиза през средата и накрая стига до нас.

— Зашеметяващо — каза Чък, запали цигара и я извади от устата си, за да потисне една тиха прозявка, докато примигваше на слънцето.

— Отвъд стената, в тази посока — той посочи зад отделение Б — се намира жилището на първия командващ. Вероятно си го видял на изкачване. Навремето струвало цяло състояние да се построи, а командирът бил освободен от армията, когато Чичо Сам получил сметката. Трябва да видиш това място.

— Кой живее там сега? — попита Теди.

— Д-р Коули — каза Макферсън. — Нищо от това нямаше да съществува, ако не беше д-р Коули. И надзирателят. Те създадоха тук нещо наистина неповторимо.

Бяха направили лек завой около задната част на двора, и бяха срещнали още оковани градинари и санитари, много от които окопаваха тъмна глинеста пръст и я трупаха до задната стена. Една от работещите в градината, жена на средна възраст с рядка бяла коса, почти оплешивяла на темето, се втренчи в Теди, докато той минаваше, а после вдигна пръст към устните си. Теди забеляза тъмночервен белег, с дебелината на парче сладък корен, който се простираше по цялата ширина на гърлото й. Тя се усмихна, все още с вдигнат към устните пръст, а после много бавно поклати глава към него.

— Коули е легенда в своята област — казваше Макферсън, докато отново заобикаляха, за да излязат пред болницата. — Пръв по успех в класа си и в „Джонс Хопкинс“, и в Харвард, публикувал първата си студия върху придружените с халюцинации патологични състояния на двайсет години. Безброй пъти са го търсили за консултации от Скотланд Ярд, МИ5 и ССР.

— Защо? — попита Теди.

— Защо ли?

Теди кимна. Въпросът му се струваше основателен.

— Ами… — Макферсън изглеждаше объркан.

— Службата за стратегическо разузнаване — каза Теди. — За какво им е да се консултират с психиатър?

— Военни дела — рече Макферсън.

— Правилно — бавно каза Теди. — Но какви?

— Поверителни — поясни Макферсън. — Или така бих предположил.

— Колко поверително може да е? — попита Чък и изпълнените му със смущение очи уловиха погледа на Теди — щом ние говорим за това?

Макферсън спря пред болницата, с един крак на стълбите. Изглеждаше объркан. За миг отклони поглед към извитата оранжева стена, а после каза:

— Е, предполагам, че можете да питате него. Вече би трябвало да е излязъл от съвещанието си.

Качиха се по стълбите и минаха през мраморно фоайе: таванът се извиваше и образуваше филигранно украсен купол над тях. Една порта се отвори с жужене, когато се приближиха, и те продължиха нататък към просторно преддверие, където един човек от охраната седеше зад бюро вдясно от тях, а друг седеше срещу него от лявата им страна; оттатък пък зад друга врата се простираше дълъг коридор. Те отново показаха значките си на охраната до горното стълбище, а Макферсън записа имената на тримата в тефтер, докато охранителят огледа значките и документите им за самоличност и им ги върна. Зад охраната имаше клетка, и Теди видя вътре мъж, облечен в униформа, подобна на онази на надзирателя: на стена зад него висяха окачени на халки ключове.

Качиха се на втория етаж и свърнаха по един коридор, който миришеше на препарат за миене на подове, дъбовият под блестеше под краката им и се къпеше в бяла светлина от големия прозорец в далечния край.

— Много охрана — каза Теди.

Макферсън каза:

— Вземаме всички предпазни мерки.

Чък каза:

— И съм сигурен, че широката общественост ви е благодарна за това, господин Макферсън.

— Трябва да разберете — каза Макферсън, като се обърна отново към Теди, докато подминаваха няколко кабинета, всичките със затворени врати и с малки сребърни табелки с имена на лекари върху тях. — В Съединените щати няма друго подобно заведение. Ние приемаме само най-опасните пациенти. Приемаме онези, с които никое друго заведение не може да се справи.

— Грайс е тук, нали? — попита Теди.

Макферсън кимна:

— Винсънт Грайс, да. В отделение В.

Чък се обърна към Теди:

— Грайс беше онзи, който…?

Теди кимна:

— Избил всичките си роднини, скалпирал ги, и си направил шапки от кожата.

Чък кимаше бързо:

— И си ги слагал, като излизал в града, нали?

— Според вестниците.

Бяха спрели пред двойна врата. Върху месингова табелка, закрепена в средата на дясната врата, пишеше: шеф на персонала: Д-р Дж. Коули.

Макферсън се обърна към тях, с ръка върху дръжката на бравата, и ги погледна с непроницаемо напрегнато изражение.

Макферсън каза:

— В един не толкова просветен век, пациент като Грайс щеше да бъде умъртвен. Но тук могат да го изучават, да установят някакво патологично състояние, може би да изолират аномалията в мозъка му, станала причина той да се откъсне толкова много от приемливите модели на поведение. Ако могат да направят това, може би ще стигнем дотам, че един ден подобно откъсване ще може да бъде напълно изкоренено от обществото.

Той сякаш чакаше отговор, с ръка, застинала върху дръжката на бравата.

— Мечтите са хубаво нещо — каза Чък. — Не мислите ли?

3

Д-р Коули беше толкова слаб, че направо можеше да мине за мършав. Не точно като кльощавите тела, от които бяха останали само кости и хрущяли, които Теди беше видял в Дахау, но определено имаше нужда от серия хубави яденета. Малките му тъмни очи бяха хлътнали дълбоко назад в орбитите си, а сенките, които тръгваха от тях, се разливаха като кръв по останалата част от лицето му. Страните му бяха толкова хлътнали, че изглеждаха сплескани, а плътта около тях беше осеяна със стари белези от акне. Устните и носът му бяха тънки като останалата част от него, а брадичката му изглеждаше толкова смалена, че почти липсваше. Онова, което беше останало от косата му, беше тъмно като очите му и сенките под тях.

Той обаче имаше експлозивна усмивка, бодра и пращяща от увереност, която осветяваше ирисите му, и сега я използва, когато заобиколи бюрото и дойде да ги поздрави, с протегната ръка.

— Представители на военната полиция Даниелс и Аул — рече той. — Радвам се, че дойдохте толкова бързо.

Ръката му беше суха и гладка като на статуя в тази на Теди, а хватката му бе стряскащо силна, когато стисна костите на ръката на Теди и Теди почувства натиска чак в горната част на ръката си над лакътя. Очите на Коули блеснаха за момент, сякаш искаше да каже: „Това не го очаквахте, нали?“, а после той се насочи към Чък.

Ръкува се с Чък с думите: „Приятно ми е да се запознаем, сър“, а след това усмивката светкавично изчезна от лицето му и той каза на Макферсън:

— Това ще бъде всичко засега, господин заместник-надзирател. Благодаря ви.

Макферсън рече:

— Да, сър. За мен беше удоволствие, господа — и излезе заднишком от стаята.

Коули отново се усмихна, но този път усмивката му беше по-лепкава и напомни на Теди за тънката ципа, която се образува на супата.

— Макферсън е добър човек. Нетърпелив и изпълнен с желание.

— За какво? — попита Теди, като седна пред бюрото му.

Усмивката на Коули отново помръкна, като изкриви едната страна на лицето му и застина там за миг.

— Извинете?

— Той е нетърпелив и изпълнен с желание — каза Теди. — Но за какво?

Коули седна зад бюрото от тиково дърво и разпери ръце.

— За работата. Морално сливане между закона и реда и клиничното лечение. Само преди половин столетие, а в някои случаи дори по-малко, становището по отношение на пациенти като онези, с които си имаме работа ние, е било, че те трябва в най-добрия случай да бъдат оковавани и оставени в собствената си мръсотия и боклуци. Бяха системно бити, сякаш това можеше да пропъди психозата. Превръщахме ги в демони. Измъчвахме ги. Подлагахме ги на изтезания, да. Забивахме свредели в мозъците им. Дори понякога ги давехме.

— А сега? — попита Чък.

— Сега ги лекуваме. В морално отношение. Опитваме се да ги изцеляваме, да се грижим за тях. А ако това се окаже неуспешно, поне внасяме някакво спокойствие в живота им.

— А жертвите им? — попита Теди.

Коули повдигна вежди в очакване.

— Това наистина са извършители на жестоки престъпления — каза Теди. — Нали така?

Коули кимна:

— Много жестоки, всъщност.

— Значи са наранили хора — каза Теди. — А в много случаи са ги убили.

— О, в повечето.

— Тогава защо това спокойствие има значение, като помислите за жертвите им?

Коули каза:

— Защото работата ми е да лекувам тях, а не техните жертви. Не мога да помогна на жертвите им. Естествено е всяка професия да има граници. Това са моите. Аз мога да се погрижа единствено за пациентите си. — Той се усмихна. — Сенаторът обясни ли ви ситуацията?

Теди и Чък си размениха бързи погледи, докато сядаха.

Теди каза:

— Не знаем нищо за никакъв сенатор, докторе. Назначиха ни от щатската полева служба.

Коули подпря лакти върху бюрото и сключи ръце, положи брадичка върху тях и се втренчи в двамата над рамките на очилата си.

— В такъв случай грешката е моя. Е, какво ви казаха?

— Знаем, че е изчезнала затворничка. — Теди сложи тефтера на коляното си и прелисти бързо страниците. — Някоя си Рейчъл Соландо.

— Пациентка. — Коули им се усмихна сурово.

— Пациентка — каза Теди. — Извинявам се. Разбрахме, че е избягала в рамките на последните двайсет и четири часа.

Кимането на Коули представляваше леко накланяне на брадичката и ръцете.

— Снощи. Някъде между десет часа и полунощ.

— И още не е открита — рече Чък.

— Правилно, началник… — Той вдигна ръка в извинителен жест.

— Аул — каза Чък.

Лицето на Коули се присви над ръцете му и Теди забеляза как капки вода опръскаха прозореца зад него. Не можеше да определи дали бяха от небето или от морето.

— А първото ви име е Чарлс? — попита Коули.

— Да — каза Чък.

— Бих ви възприел като Чарлс, но не непременно Аул.

— Предполагам, че това е истински късмет.

— Как така?

— Не си избираме имената — каза Чък. — Затова е хубаво, когато някой смята, че поне едно от тях е подходящо.

— Кой е избрал вашето? — попита Коули.

— Родителите ми.

— Фамилното ви име.

Чък сви рамене.

— Кой може да каже? Ще трябва да се върнем двайсет поколения назад.

— Или едно.

Чък се наведе напред:

— Извинете?

— Вие сте от гръцки произход — каза Коули. — Или от арменски. Кое от двете?

— Арменски.

— Значи „Аул“ е било…

— Анасмаджиян.

Коули насочи погледа на мършавото си лице към Теди.

— А вие?

— Даниелс? — каза Теди. — Десето поколение ирландец. — Той се ухили леко на Коули. — И, да, мога да проследя произхода си, докторе.

— Но кръщелното ви име? Теодор?

— Едуард.

Коули наклони стола си назад и ръцете му се смъкнаха от брадичката. Почука с един нож за отваряне на писма по ръба на бюрото: звукът беше тих и настойчив като сняг, сипещ се по покрив.

— Съпругата ми — каза той — се казва Маргарет. И въпреки това никой, освен мен не я нарича така. Някои от най-старите й приятели й казват Марго, което определено е доста логично, но всички други я наричат Пеги. Никога не съм разбирал това.

— Какво?

— Как от „Маргарет“ се получава „Пеги“. И въпреки това е много често срещано. Или как от „Едуард“ се получава „Теди“. В „Маргарет“ няма буква „п“, а в „Едуард“ няма „т“.

Теди сви рамене:

— Как е първото ви име?

— Джон.

— Някой да ви е наричал Джак?

Коули поклати глава:

— Повечето хора просто ме наричат „докторе“.

Водата се удряше леко в прозореца, а Коули сякаш прехвърляше разговора им в ума си, с поглед, станал лъскав и далечен, а после Чък попита:

— Госпожица Соландо опасна ли е?

— Всичките ни пациенти са показвали склонност към насилие — каза Коули. — Затова са тук. Мъже и жени. Рейчъл Соландо била вдовица от войната. Удавила трите си деца в езерото зад къщата си. Извела ги едно по едно и държала главите им под водата, докато умрели. После ги отнесла обратно в къщата, подредила ги около кухненската маса и закусвала заедно с тях, преди да се отбие един от съседите.

— И съседа ли е убила? — попита Чък.

Веждите на Коули се повдигнаха и той леко въздъхна:

— Не. Поканила го да седне и да закуси с тях. Той, естествено, отклонил поканата, и се обадил на полицията. Рейчъл още вярва, че децата са живи и я чакат. Това може да обясни защо се е опитала да избяга.

— За да се върне у дома — каза Теди.

Коули кимна.

— И къде е това? — попита Чък.

— Едно градче в Бъркшайър Хилс. На приблизително сто мили оттук. — Коули наклони глава и посочи прозореца зад гърба си. — За да стигнеш с плуване дотам, не достигаш суша в продължение на единайсет мили. За да стигнеш с плуване на север, не стигаш суша чак до Нюфаундленд.

Теди каза:

— И сте претърсили землището на болницата.

— Да.

— Много щателно?

Коули се забави няколко секунди с отговора, докато премяташе из ръцете си сребърна фигурка на кон върху бюрото си.

— Надзирателят, хората му и група санитари прекараха цялата нощ и голяма част от сутринта в претърсване на острова и на всяка сграда в тази институция. Нито следа. Онова, което е още по-обезпокоително е, че не можем да разберем как е излязла от стаята си. Тя беше заключена отвън, а единственият й прозорец беше с решетки. Не открихме признаци ключалките да са разбивани. — Той отмести поглед от коня и хвърли поглед към Теди и Чък. — Сякаш се е изпарила през стените.

Теди надраска „изпарила се“ в тефтерчето си.

— И сте сигурен, че е била в онази стая, когато са изгасили светлините.

— Категорично.

— Как така?

Коули отдръпна ръка от коня и натисна бутона за повикване на интеркома си:

— Сестра Марино?

— Да, докторе.

— Ако обичате, кажете на господин Гантън да дойде.

— Веднага, докторе.

Близо до прозореца имаше малка маса с кана вода и четири чаши отгоре. Коули отиде до нея и напълни три от чашите. Сложи една пред Теди и една — пред Чък, а своята отнесе със себе си зад бюрото.

Теди каза:

— Едва ли ви се намира малко аспирин тук, нали?

Коули му отправи лека усмивка.

— Мисля, че можем да изнамерим малко. — Той затършува в чекмеджето на бюрото си и извади шишенце „Байер“. — Два или три?

— Три ще е добре. — Теди усещаше как болката зад очите му започва да пулсира.

Коули се пресегна през бюрото и му ги подаде, и Теди ги метна в устата си и ги прокара с водата.

— Предразположен ли сте към главоболия, началник?

Теди каза:

— Предразположен към морска болест, за нещастие.

Коули кимна:

— А. Значи сте обезводнен.

Теди кимна и Коули отвори орехова табакера и я поднесе на Теди и Чък. Теди взе една цигара, Чък поклати глава и извади собствения си пакет, и тримата запалиха, докато Коули отвори прозореца зад тях.

Той отново седна и подаде през бюрото една снимка — млада жена, красива, с лице, загрозено от тъмни кръгове под очите, кръгове, тъмни като черната й коса. Самите очи бяха твърде широко отворени, сякаш нещо горещо ги избутваше от вътрешността на главата й. Каквото и да виждаше отвъд обектива на онази камера, отвъд фотографа, вероятно дори отвъд познатия свят, не беше подходящо за гледане.

У нея имаше нещо неловко познато, и тогава Теди направи връзката — едно малко момче, което беше видял в лагерите, което отказваше да яде храната, която му даваха. Седеше, подпряно с гръб на стената сред априлското слънце със същото изражение в очите, докато клепачите му се затвориха…

— Боже мой.

Коули дръпна от цигарата си.

— На очевидната й красота ли реагирате, или на очевидната й лудост?

— И на двете — каза Чък.

Тези очи, помисли си Теди. Дори застинали във времето, те виеха. Приискваше ти се да се вмъкнеш в снимката и да кажеш: „Не, не, не. Всичко е наред, всичко е наред. Шшшт“. Искаше ти се да я прегърнеш, докато престане да трепери, да й кажеш, че всичко ще се оправи.

Вратата на кабинета се отвори и влезе висок негър със силно прошарена коса, облечен в ослепително бялата униформа на санитар.

— Господин Гантън — каза Коули — това са господата, за които ви казах — представители на военната полиция Аул и Даниелс.

Теди и Чък се изправиха и се ръкуваха с Гантън: Теди усети, че от мъжа се излъчва лек страх, сякаш му беше донякъде неловко да се ръкува с представители на закона: може би във външния свят над него тегнеха една-две висящи присъди.

— Господин Гантън е при нас от седемнайсет години. Той е главният санитар тук. Именно господин Гантън е придружил Рейчъл до стаята й снощи. Господин Гантън?

Гантън кръстоса глезени, сложи ръце върху коленете си, и се прегърби леко напред, вперил поглед в обувките си.

— Имаше група в девет часа. После…

Коули каза:

— Това е сеанс за групова терапия, водят го д-р Шийхан и сестра Марино.

Гантън изчака, докато се увери, че Коули е свършил, и после започна отново:

— И така, да. Бяха на групова терапия, и тя свърши към десет. Придружих мис Рейчъл до стаята й. Тя влезе вътре. Заключих отвън. Правим проверки на всеки два часа, докато светлините са изгасени. Връщам се в полунощ. Поглеждам вътре, и леглото й — празно. Предполагам, че може да е на пода. Те, пациентите, много го правят това — да спят на пода. Отварям вратата…

Коули се обади отново:

— Като използвате ключовете си, нали така, господин Гантън?

Гантън кимна на Коули и пак заби поглед в коленете си:

— Използвам ключовете си, да, ’щото вратата е заключена. Влизам. Мис Рейчъл я няма никъде. Затварям вратата и проверявам прозореца и решетките. И те са здраво заключени. — Той сви рамене. — Викам надзирателя. — Той погледна към Коули и Коули му отправи леко, бащинско кимване.

— Някакви въпроси, господа?

Чък поклати глава.

Теди вдигна поглед от бележника си.

— Господин Гантън, казахте, че сте влезли в стаята и сте установили, че пациентката не е там. Какво последва след това?

— Сър?

Теди каза:

— Има ли там дрешник? Място под леглото, където тя би могла да се скрие?

— И двете.

— И вие проверихте тези места.

— Да, сър.

— Докато вратата още е била отворена.

— Сър?

— Казахте, че сте влезли в стаята, огледали сте наоколо и не сте могли да откриете пациентката. После сте затворили вратата зад себе си.

— Не, аз… Ами…

Теди зачака и отново дръпна от цигарата, която Коули му беше дал. Беше с мек вкус, по-наситен от този на „Честърфийлд“, а мирисът на дима също беше различен, почти сладък.

— Всичко отне около пет секунди, сър — каза Гантън. — Дрешникът няма врата. Аз поглеждам там, поглеждам под леглото, и затварям вратата. Няма място, където би могла да се скрие. Стаята е малка.

— Да се прилепи към стената, обаче? — каза Теди. — Вдясно или вляво от вратата?

— Не. — Гантън поклати глава, и за пръв път на Теди му се стори, че съзира гняв, някакво чувство на първична омраза зад сведените очи и всички онези „Да, господа“ и „Не, господа“.

— Неправдоподобно е — обърна се Коули към Теди. — Разбирам какво имате предвид, господин началник, но видите ли веднъж стаята, ще разберете, че за господин Гантън би било трудно да не забележи пациентката, ако тя е стояла където и да е в рамките на четирите й стени.

— Точно така — каза Гантън, като сега вече се взираше открито в Теди, и Теди видя, че този човек изпитва силна гордост от професионалната си етика, която Теди, с въпроса си, беше успял да оскърби.

— Благодаря, господин Гантън — каза Коули. — Засега друго няма.

Гантън се надигна, очите му се задържаха върху Теди за още няколко секунди, а после каза: „Благодаря, докторе“ и излезе от стаята.

Мълчаха в продължение на минута, докато допушиха цигарите си и ги загасиха в пепелниците, след което Чък каза:

— Мисля, че сега трябва да видим стаята, докторе.

— Разбира се — каза Коули и излезе иззад бюрото: в ръката си държеше ключове на халка с големината на автомобилен тас. — Последвайте ме.

Беше миниатюрна стая, с врата, която се отваряше навътре и надясно, вратата беше изработена от стомана, а пантите — добре смазани, така че тя се люшна силно и се удари в стената отдясно. От лявата им страна имаше къса стена, а след това — малък дървен дрешник, в който на пластмасови закачалки висяха няколко ризи и панталони с връзки за пристягане.

— Дотук с онази теория — призна Теди.

Коули кимна.

— Няма къде да се скрие от никого, застанал на този праг.

— Ами, таванът — каза Чък, и те и тримата вдигнаха погледи и дори Коули успя да се усмихне.

Коули затвори вратата зад тях и Теди веднага усети как по гърба му полази чувството, че се намира в затвор. Може и да го наричаха стая, но си беше килия. Прозорецът, издигащ се високо над тясното легло, беше с решетки. До дясната стена беше опряна малка тоалетка, а подът и стените бяха от бял бетон, типичен за институциите. Когато и тримата бяха в стаята, едва имаше място да се движат, без да се сблъскат.

Теди попита:

— Кой друг е имал достъп до тази стая?

— По това време на нощта? Твърде малко хора биха имали причина да са в отделението.

— Със сигурност — каза Теди. — Но кой обикновено има достъп?

— Санитарите, разбира се.

— Лекарите? — попита Чък.

— Е, всъщност, сестрите — каза Коули.

— Значи лекарите нямат ключове за тази стая? — попита Теди.

— Имат — каза Коули. — Но в десет вечерта лекарите вече са си тръгнали за през нощта.

— И са предали ключовете си?

— Да.

— А това отбелязва ли се някъде?

— Не следвам мисълта ви.

Чък каза:

— Те трябва да се разписват, когато предават и получават ключовете си, докторе — ето какво се чудим.

— Разбира се.

— И можем да проверим данните от разписването снощи — каза Теди.

— Да, да. Разбира се.

— А те вероятно се съхраняват в клетката, която видяхме на първия етаж — каза Чък. — Онази с пазача вътре и стената с ключовете зад гърба му?

Коули му кимна бързо.

— И личните досиета — каза Теди, — на медицинския персонал, санитарите и пазачите. Ще ни е необходим достъп до тях.

Коули го погледна с присвити очи, сякаш от лицето на Теди изскачаха личинки:

— Защо?

— Една жена изчезва от заключена стая, докторе? Тя е на малък остров, и никой не може да я открие? Трябва поне да обмисля възможността, че са й помогнали.

— Ще видим — каза Коули.

— Ще видим?

— Да, господин комисар. Ще трябва да говоря с надзирателя и с още някои хора от персонала. Ще вземем решение по молбата ви на основание на…

— Докторе — каза Теди, — това не беше молба. Тук сме по заповед на правителството. Това е федерално учреждение, от което е избягал опасен затворник…

— Пациент.

— Опасен пациент — каза Теди, като говореше с възможно най-равен тон — който е избягал. Докторе, ако откажете да помогнете в залавянето на тази пациентка, вие, за нещастие… Чък?

Чък каза:

— Възпрепятствате правосъдието, докторе.

Коули погледна Чък, сякаш беше очаквал проблеми от страна на Теди, но не беше предвидил държанието на Чък.

— Да, добре — каза той, с напълно безжизнен глас, — мога само да кажа, че ще направя всичко възможно да удовлетворя искането ви.

Теди и Чък си размениха кратък поглед, и отново започнаха да оглеждат голата стая. Коули вероятно не беше свикнал с въпроси, които продължаваха, след като беше показал неудоволствието си от тях, затова двамата му дадоха минута да си поеме дъх.

Теди погледна в малък дрешник и видя три бели ризи и два чифта бели обувки.

— По колко чифта обувки се дават на пациентите?

— Два.

— Значи тя е излязла боса от стаята?

— Да. — Коули оправи вратовръзката под бялата си престилка и след това посочи към голям лист хартия, който лежеше на леглото. — Намерихме това зад тоалетката. Не знаем какво означава. Надявахме се, че някой ще може да ни каже.

Теди вдигна листа, и когато го преобърна, видя, че от другата страна имаше нещо като таблица с букви и цифри, от онези, които се използваха за измерване остротата на зрението. Той отново го обърна и го вдигна да го види Чък:

ЗАКОНЪТ НА 4

АЗ СЪМ 47

ТЕ БЯХА 80

+ ВИЕ СТЕ 3

НИЕ СМЕ 4

НО

КОЙ Е 67?

На Теди му беше неприятно дори да го държи. Ръбовете на листа гъделичкаха пръстите му.

Чък каза:

— Проклет да съм, ако знам.

Коули пристъпи до тях.

— Доста подобно на нашето клинично заключение.

— „Ние сме трима“ — каза Теди.

Чък погледна листа с присвити очи:

— Хм?

— Възможно е ние да сме тримата — рече Теди. — Ние тримата точно сега, докато стоим в тази стая.

Чък поклати глава:

— Как може тя да предвиди това?

Теди сви рамене:

— Това е предположение.

— Да.

Коули каза:

— Така е, и все пак Рейчъл е доста изобретателна в игрите си. Нейните заблуди — особено онази, която й позволява да вярва, че трите й деца са още живи — са изградени на много крехка, но сложна основа. За да поддържа структурата, тя придава на живота си сложна повествователна нишка, която е напълно измислена.

Чък бавно обърна глава и погледна Коули:

— Ще имам нужда от диплома, за да разбера това, докторе.

Коули се засмя.

— Помислете си за лъжите, които казвате на родителите си в детството. Колко сложни и оплетени са те. Вместо да съчинявате обикновени и прости, за да обясните защо не сте отишли на училище или сте забравили задълженията си, вие ги разкрасявате, правите ги да звучат фантастично. Нали?

Чък се замисли по въпроса и кимна.

Теди каза:

— Естествено. Престъпниците правят същото.

— Именно. Идеята е да предизвикат недоумение. Да объркат слушателя, докато той от чисто изтощение повярва друго, освен истината. Сега си помислете за лъжите, които казвате на себе си. Точно това прави Рейчъл. За четири години тя дори не е осъзнала факта, че се намира в лечебно заведение. В нейните представи тя все още си беше вкъщи, в дома си на бъркширските хълмове, а ние бяхме доставчици, млекари, пощальони, които просто се отбиват. Независимо каква беше реалността, тя само със силата на волята си усилваше илюзиите си.

— Но как така истината никога не прониква в съзнанието й? — попита Теди. — Искам да кажа, тя е в заведение за душевноболни. Как не забелязва това от време на време?

— А — каза Коули — сега навлизаме в истинската ужасна красота на напълно оформената параноидна структура на шизофреника. Господа, ако вярвате, че сте единствените пазители на истината, тогава значи всички останали лъжат. А ако всички останали лъжат…

— Тогава всяка истина, която изрекат — каза Чък — трябва да е лъжа.

Коули вдигна палец и насочи показалеца си към него като пистолет:

— Започвате да схващате.

Теди каза:

— И това по някакъв начин се изразява в тези числа?

— Трябва да е така. Те трябва да представляват нещо. При Рейчъл никоя мисъл не беше неоснователна или второстепенна. Тя трябваше да предпазва създадената в ума й структура от рухване, а за да направи това, трябваше да мисли винаги. Искрено вярвам, че това ще ни подскаже къде е отишла.

Само за миг, на Теди му се стори, че написаното му говореше, ставаше по-ясно. Ставаше дума за първите две числа — 47 и 80, — чувстваше как нещо във връзка с тях гложди мозъка му като мелодия на песен, която се опитваше да си спомни, докато по радиото звучеше съвсем различна мелодия. Числото 47 беше най-лесната улика. Беше точно пред очите му. Беше толкова просто. Беше…

А после всички възможни мостове на логиката рухнаха, и Теди почувства как умът му се опразва напълно, превръщайки се в бял лист, разбра, че пак му се е изплъзнало всичко — уликата, връзката, мостът — и отново остави листа на леглото.

— Безумие — каза Чък.

— Кое? — попита Коули.

— Случилото се, и това, къде е отишла — каза Чък. — По мое мнение.

— Е, със сигурност — рече Коули. — Мисля, че можем да приемем това за даденост.

4

Стояха пред стаята. Коридорът започваше от едно стълбище в средата. Вратата на Рейчъл беше вляво от стълбите, на половината път надолу до дясната страна.

— Това ли е единственият изход от този етаж? — попита Теди.

Коули кимна.

— Няма достъп през покрива? — попита Чък.

Коули поклати глава:

— Единственият начин за изкачване е от противопожарния изход. Ще го видите на южната страна на сградата. Има врата, а тя е винаги заключена. Персоналът има ключове, разбира се, но не и пациентите. За да се добере до покрива, тя би трябвало да слезе долу, да излезе навън, да използва ключ, и да се покатери обратно горе.

— Но покривът беше проверен?

Ново кимване:

— Както и всички стаи в отделението. Незабавно. Веднага щом се разбра, че е изчезнала.

Теди посочи към санитаря, който седеше до малка масичка за игра на карти пред стълбите:

— По двайсет и четири часа ли има човек тук?

— Да.

— Значи е имало някой снощи.

— Санитар Гантън, всъщност.

Тръгнаха към стълбището и Чък каза:

— И така… — и повдигна вежди към Теди.

— И така — съгласи се Теди.

— Значи — каза Чък — госпожица Соландо излиза от заключената си стая и влиза в този коридор, слиза по тези стълби. — Самите те слязоха по стълбите и Чък рязко посочи с палец към санитаря, който ги чакаше до площадката на втория етаж. — Минава покрай друг санитар тук, не знаем как, прави се на невидима или нещо такова, слиза по следващото стълбище и излиза в…

Свърнаха надолу по последните стълби и се озоваха пред голямо открито помещение с няколко кушетки, поставени плътно до една стена, с голяма сгъваема маса в центъра, със сгъваеми столове: еркерни прозорци обливаха мястото с бяла светлина.

— Основната жилищна площ — каза Коули. — Където повечето пациенти прекарват вечерите си. Снощи тук се проведе групова терапия. Ще видите, че за помещението на медицинските сестри се влиза точно през онзи портик там. След изгасяването на светлините санитарите се събират тук. Предполага се, че бършат подовете, чистят прозорците и така нататък, но най-често ги хващаме да играят карти тук.

— А снощи?

— Според онези, които са били дежурни, играта на карти е била в разгара си. Седем мъже, седнали в подножието на стълбите, които са играели покер с пет карти.

Чък сложи ръце на хълбоците си, и продължително издиша през устата.

— Тя, очевидно, отново прави онзи номер с невидимостта, и тръгва надясно или наляво.

— Ако е тръгнала надясно, е трябвало да се озове близо до трапезарията, после в кухнята, а отвъд кухнята има врата, която е укрепена и с аларма, нагласена за девет вечерта, след като кухненският персонал си е тръгнал. Отляво е помещението за сестрите и стаята за персонала. Няма врата, от която да се излиза навън. Единствените изходи са вратата от другата страна на обитаемата част, или надолу по коридора зад стълбището. И на двете места снощи е имало пазачи. — Коули погледна часовника си. — Господа, имам съвещание. Ако имате въпроси, не се колебайте да попитате някого от персонала или да отидете при Макферсън. Той се е занимавал с издирването дотук. Би трябвало да разполага с всички сведения, от които имате нужда. Персоналът вечеря точно в шест в столовата в сутерена на спалните помещения за санитарите. След това ще се съберем тук в салона за персонала и можете да говорите с всички, били на работа по време на снощния инцидент.

Той излезе забързано през предната врата, а те го наблюдаваха, докато зави наляво и изчезна.

Теди каза:

— Има ли нещо в това, което да не създава усещането за работа на вътрешен човек?

— Донякъде съм привързан към теорията си за невидимостта. Може да е имала стъкленица с формулата. Следваш ли мисълта ми? Може да ни наблюдава точно в този момент, Теди. — Чък бързо погледна през рамо, а после отново към Теди. — Нещо, за което си струва да се помисли.

Следобед се включиха в групата по издирването и се придвижиха във вътрешността на сушата, когато бризът се усили и стана по-топъл. Огромна част от острова беше обрасла, задушавана от плевели и поляни с гъста трева, през която се провираха здравите пипала на древен дъб и увивни растения, покрити с бодли. На повечето места беше невъзможно да мине човек, дори с мачете, каквото носеха някои от пазачите. Рейчъл Соландо едва ли беше имала мачете, а дори и да бе имала, изглежда, че в самата природа на острова беше да отблъсква всички, дошли там, обратно към брега.

Издирването се стори на Теди разсеяно и лишено от система, сякаш никой, освен него и Чък всъщност не влагаше усилия в него. Мъжете си проправяха с криволичене път покрай вътрешния кръг над бреговата линия със сведени очи и мудни стъпки. В един момент свърнаха на завой по издатина от черни скали и се озоваха в лице със скалист бряг, който се извисяваше далеч покрай тях и се вдаваше в морето. От лявата им страна, зад туфа мъх, тръни и червени боровинки, преплетени в избуяла маса, лежеше малка поляна, която се спускаше в подножието на няколко ниски хълма. Хълмовете се издигаха уверено, всеки — по-висок от предишния, докато накрая отстъпваха място на зъбера, и Теди видя прорези в хълмовете и продълговати дупки отстрани на зъбера.

— Пещери? — обърна се към Макферсън.

Той кимна:

— Няколко.

— Проверихте ли ги?

Макферсън въздъхна и обгърна в свитата си шепа една кибритена клечка, за да се предпази от вятъра, докато запали тънка пура.

— Тя имаше два чифта обувки, комисар. И двата бяха открити в стаята й. Как би могла да мине през това, през което току-що минахме ние, да прекоси онези скали и да изкатери зъбера?

Теди посочи нататък отвъд поляната към най-ниския от хълмовете:

— Тръгва по дългия път и си проправя път от запад?

Макферсън постави показалец до този на Теди:

— Виждате ли къде се спуска поляната? Точно там, където е върхът на пръста ви, има мочурища. Подножието на тези хълмове е покрито с отровен бръшлян, вечнозелен дъб, смрадлика, около хиляда различни растения, и всичките — с бодли колкото члена ми.

— Това какво значи — големи ли са, или малки? — Това бе казано от Чък, на няколко стъпки пред тях, който погледна назад през рамо.

Макферсън се усмихна:

— Може би някъде по средата.

Чък кимна.

— Та, какво е всичко, което казвам, господа? Тя не би имала избор, освен да се придържа към бреговата линия, а някъде на половината път, заобикаляйки, в която и да е от двете посоки, е щяла да се отдели от брега. — Той посочи зъбера. — И да се сблъска с един от тези.

Час по-късно, в другия край на острова, се натъкнаха на оградата. Зад нея се намираха старият форт и фарът, и Теди видя, че фарът има собствена ограда, която го задържаше вътре, с двама пазачи на входа, вдигнали пушки към гърдите си.

— Преработка на септични отпадъци? — попита той.

Макферсън кимна.

Теди погледна Чък. Чък вдигна вежди.

— Преработка на септични отпадъци? — повтори Теди.

Никой не дойде на тяхната маса на вечеря. Седяха сами, влажни от леките капки дъжд, от топлия бриз, който бе започнал да довява със себе си океана. Отвън островът беше започнал да шуми в тъмнината, когато бризът се превърна във вятър.

— Заключена стая — каза Чък.

— Боса — каза Теди.

— Покрай три вътрешни пропускателни пункта.

— Стая, пълна със санитари.

— Боса — съгласи се Чък.

Теди разбърка храната си — някакъв вид овчарски пай, с жилаво месо.

— През стена, оградена с бодлива тел, по която тече ток.

— Или през охранявана порта.

— Навън в това нещо. — Вятърът разтърсваше сградата, разтърсваше мрака.

— Боса.

— Без никой да я види.

Чък задъвка храната си и отпи глътка кафе.

— Когато някой умре на този остров — все трябва да се случи, нали? — къде отиват телата?

— Погребват ги.

Чък кимна:

— Да виждаш тук гробище?

Теди поклати глава:

— Вероятно е оградено някъде.

— Като съоръжението за преработка на септични отпадъци. Разбира се. — Чък избута подноса с храната си и се облегна назад. — С кого ще говорим за това?

— С персонала.

— Мислиш ли, че ще са склонни да помогнат?

— Ти не мислиш ли?

Чък се ухили. Запали цигара, без да сваля очи от Теди: усмивката му се превърна в тих смях, димът излезе с пуфтене в ритъм със смеха.

Теди стоеше в средата на стаята, персоналът се беше събрал в кръг около него. Отпусна ръце върху горната част на метален стол, а Чък се облегна отпуснато до него, с ръце в джобовете.

— Предполагам, всички знаят защо сме тук — каза Теди. — Нощес сте имали бягство. Доколкото можем да преценим, пациентката е изчезнала. Нямаме доказателства, които биха ни позволили да смятаме, че пациентката е излязла от това заведение без чужда помощ. Заместник-надзирател Макферсън, съгласен ли сте?

— Да. Бих казал, че това е основателна преценка на този етап.

Теди се готвеше да заговори отново, когато Коули, седнал на стол до сестрата, каза:

— Господа, бихте ли се представили? Някои хора от моя персонал не са се запознали с вас.

Теди се изпъна в цял ръст:

— Комисар от Военната полиция на Съединените щати Едуард Даниелс. Това е партньорът ми, комисар от Военната полиция на Съединените щати Чарлс Аул.

Чък помаха леко на групата и отново пъхна ръка в джоба си.

Теди каза:

— Господин заместник-надзирател, вие и вашите хора сте претърсили района.

— Определено.

— И открихте…?

Макферсън се изпъна в стола си:

— Не открихме доказателства, които да сочат към избягала жена. Никакви парчета от разкъсани дрехи, никакви следи от стъпки, никакви огънати клони. Снощи течението беше силно, имаше прилив. Плуването е щяло да бъде напълно невъзможно.

— Но може да е опитала. — Това беше изречено от сестрата, Кери Марино, стройна жена със сноп червена коса, която беше освободила от кока си и измъкнала от друга шнола точно над първия прешлен на гръбнака, веднага щом влезе в стаята. Касинката беше в скута й, и тя прокарваше пръсти през косата си с ленив маниер, който целеше да изрази досада, но караше всички мъже в стаята да хвърлят крадешком погледи към нея, по начина, по който умореното прокарване на пръсти из косата предполагаше нуждата да си легнеш.

Макферсън каза:

— Какво означаваше това?

Пръстите на Марино спряха да се движат из косата й и тя ги пусна в скута си.

— Откъде знаем, че не се е опитала да плува, а накрая вместо това се е удавила?

— Досега течението щеше вече да я е изхвърлило на брега. — Коули се прозя в юмрука си. — Отливът?

Марино вдигна ръка, сякаш за да каже: „О, извинявайте, момчета“, и каза:

— Просто си помислих.

— И ние оценяваме това — каза Коули. — Господин комисар, задайте въпросите си, моля. Беше дълъг ден.

Теди хвърли поглед към Чък, а в отговор Чък също го погледна. Изчезнала жена, с досие, в което беше отбелязано насилие, на свобода на един малък остров, а всички, изглежда, просто искаха да си легнат.

Теди каза:

— Господин Гантън вече ни каза, че се отбил да нагледа госпожица Соландо в полунощ и установил, че е изчезнала. Ключалките за решетката на прозореца в стаята й и вратата не били насилвани. Господин Гантън, имаше ли момент между десет и дванайсет часа през нощта, в който не сте имали видимост към коридора на третия етаж?

Няколко души обърнаха глави да погледнат Гантън, и Теди се смути, когато видя нещо като развеселено пламъче в някои от лицата, сякаш той беше учителят на третокласниците, задал въпрос на най-схватливото хлапе в класа.

Гантън заговори, забил поглед в краката си:

— Единственият момент, когато не държах под око онзи коридор, беше, когато влязох в стаята й и открих, че я няма.

— Това вероятно е отнело трийсет секунди.

— По-скоро петнайсет. — Той погледна към Теди. — Стаята е малка.

— Но иначе?

— Иначе до десет часа вече всички бяха заключени. Тя се прибра последна в стаята си. Аз седнах на площадката, и два часа не видях никого.

— И изобщо не сте напускали поста си?

— Не, сър.

— Нито дори за чаша кафе, нищо?

Гантън поклати глава.

— Добре, хора — каза Чък, като се отдръпна от гредата, на която се подпираше. — Тук трябва да направя един огромен скок. Само заради спора, и без да имам намерение да проявявам неуважение към господин Гантън, трябва да предположа — да се заиграем с идеята, че по някакъв начин госпожица Соландо се е промъкнала през тавана или нещо такова.

Няколко души от групата се подсмихнаха.

— И успява да се добере до стълбището, което води надолу до втория етаж. Покрай кого ще трябва да мине?

Санитар с млечнобяла кожа и оранжева коса вдигна ръка.

— А вашето име? — попита Теди.

— Глен. Глен Мига.

— Добре, Глен. Цяла нощ ли беше на поста си?

— Ъъ, да.

Теди каза:

— Глен.

— Да? — Той вдигна поглед от кожичката под нокътя си, която чоплеше.

— Истината.

Глен хвърли поглед към Коули, после отново към Теди.

— Да, бях.

— Глен — каза Теди, — хайде.

Глен издържа на погледа на Теди, очите му започнаха да се разширяват, и после каза:

— Отидох до тоалетната.

Коули се наведе напред, като опря длани на коленете си:

— Кой те замести?

— Бързо се изпиках, сър — каза Глен. — Ъъ, тоест, облекчих се. Съжалявам.

— Колко време? — попита Теди.

Глен сви рамене:

— Минута. Най-много.

— Една минута. Сигурен ли си?

— Не съм камила.

— Не.

— Влязох и веднага излязох.

— Нарушил си протокола — каза Коули. — Иисусе.

— Знам, сър. Аз…

— В колко часа беше това? — попита Теди.

— Единайсет и трийсет. Там някъде. — Страхът на Глен от Коули се превръщаше в омраза към Теди. След още няколко въпроса щеше да стане враждебен.

— Благодаря, Глен — каза Теди и се обърна отново към Чък, като наклони леко глава.

— В единайсет и трийсет — рече Чък, — или някъде по това време, играта на покер още ли беше в разгара си?

Няколко души обърнаха глави един към друг, а после отново към Чък, а после един негър кимна, последван от останалите санитари.

— Кой участваше все още в този момент?

Четирима негри и един бял вдигнаха ръце.

Чък се съсредоточи върху водача им — първият, който кимна, първият, който вдигна ръка. Закръглен, пълен тип, с глава, обръсната и лъщяща под светлината.

— Име?

— Трей, сър. Трей Уошингтън.

— Трей, къде седяхте всички?

Трей посочи към пода:

— Ей тука някъде. В средата на стаята. С изглед точно към онова стълбище. Държахме под око предната врата, и задната също.

Чък се приближи и застана до него, проточи глава да види предната и задната врата и стълбището.

— Добра позиция.

Трей сниши глас:

— Не става дума само за пациентите, сър. А и за докторите, за някои от сестрите, които не ни харесват. Не се предполага да играем карти. Трябва да можем да виждаме кой идва, та веднага бързичко да грабнем по един парцал.

Чък се усмихна:

— Бас държа, че наистина си бърз.

— Виждали ли сте светкавица през август?

— Да.

— Направо е бавна в сравнение с мен, като грабвам оня парцал.

Това разчупи напрежението в групата: сестра Марино не успя да сдържи усмивката си, а Теди забеляза как няколко от негрите отпуснаха ръце. Тогава разбра, че през целия им престой тук Чък ще играе ролята на доброто ченге. Биваше го да се оправя с хората, сякаш щеше да се чувства удобно във всяка определена група от населението, независимо от цвета или дори езика. Теди се запита как, по дяволите, от службата в Сиатъл са го оставили да си тръгне, независимо дали имаше приятелка японка, или не.

Теди, от друга страна, винаги инстинктивно поемаше ролята на водача. Веднъж щом мъжете приемеха това, както бързо им се налагаше да го направят през войната, те се разбираха прекрасно с него. Дотогава обаче винаги имаше напрежение.

— Добре, добре. — Чък вдигна ръка да укроти смеха, самият той все още ухилен. — И така, Трей, значи всички бяхте долу на стълбите и играехте карти. Кога разбрахте, че нещо не е наред?

— Когато Айк — а-а, господин Гантън, искам да кажа — той почва да крещи: „Повикайте надзирателя. Имаме бягство“.

— А това по кое време беше?

— Дванайсет часът, две минути и трийсет и девет секунди.

Чък повдигна вежди:

— Ти да не си часовник?

— Не, сър, но съм се научил да поглеждам някой часовник при първия знак за беда. Всичко може да се окаже това, на което казвате „инцидент“, всички трябва да попълваме РИ, „рапорт за инцидента“. Първото, което те питат, като предадеш РИ, е по кое време е започнал инцидентът. А като пишеш достатъчно рапорти за инциденти? Става ти втора природа да погледнеш някой часовник при първия намек за неприятност.

Няколко от санитарите кимаха, докато той говореше, и от устата им се отрониха по няколко „А-ха“ и „Точно така“, сякаш бяха на църковна служба.

Чък погледна Теди: е, какво ще кажеш за това?

— Значи дванайсет и две — каза Чък.

— И трийсет и девет секунди.

Теди се обърна към Гантън:

— Тези допълнителни две минути след полунощ… това трябва да е, защото сте проверили няколко стаи, преди да стигнете до тази на госпожица Соландо, нали така?

Гантън кимна:

— Тя е петата надолу по коридора.

— Надзирателят кога пристигна на мястото? — попита Теди.

Трей каза:

— Хиксвил — това е един от пазачите — той влиза пръв през предната врата. Беше на портата, мисля. Той влиза в дванайсет и шест и двайсет и две секунди. Надзирателят идва четири минути след това с шест мъже.

Теди се обърна към сестра Марино:

— Вие чувате цялата суматоха и…

— Заключвам сестринската стая. Излизам в коридора на рецепцията горе-долу по същото време, когато Хиксвил минава през входната врата. — Тя сви рамене и запали цигара, а няколко други членове на групата приеха това като знак и също запалиха.

— И никой не е можел да се прокрадне покрай вас в стаята на сестрите?

Тя подпря брадичка върху опакото на дланта си и се втренчи през сърповидна струйка дим към него:

— Да се промъкне покрай мен и да стигне къде? До вратата на отделението по хидротерапия? Влезеш ли там, се оказваш заключен в циментова ниша с множество вани и няколко малки басейна.

— Проверена ли беше тази стая?

— Беше, господин комисар — каза Макферсън, който сега прозвуча уморено.

— Сестра Марино — каза Теди, — участвали сте в сеанса по групова терапия снощи.

— Да.

— Да се е случило нещо необичайно?

— Дайте определение за „необичайно“.

— Извинете?

— Това е заведение за душевноболни пациенти, господин комисар. За душевноболни престъпници. „Обичайното“ не е особено голяма част от ежедневието ни.

Теди й кимна и й се усмихна глуповато.

— Нека се изразя по друг начин. Снощи по време на груповата терапия случи ли се нещо, по-запомнящо се от… хм…?

— Нормалното? — каза тя.

Това накара Коули да се усмихне: няколко души се засмяха.

Теди кимна.

Тя обмисли въпроса за около минута: пепелта от цигарата й побеля и се изкриви. Тя я забеляза, изтръска я в пепелника и вдигна глава:

— Не. Съжалявам.

— А госпожица Соландо говори ли снощи?

— Мисля, че да, два пъти.

— За какво?

Марино погледна през рамо към Коули.

Той каза:

— За момента нарушаваме поверителността между лекар и пациент в разговорите с комисаря.

Тя кимна, макар Теди да бе наясно, че тази концепция не й допада особено.

— Обсъждахме управляването на гнева. Напоследък имахме няколко случая на неуместни изблици на невъздържаност.

— От какъв род?

— Пациенти, които крещяха на други пациенти, сбивания, такива работи. Нищо извън нормата, просто малко повишаване на напрежението през последните седмици, което вероятно се дължеше повече на горещата вълна, отколкото на друго. Затова снощи обсъждахме подходящи и неподходящи начини за проява на нервност или неудоволствие.

— Госпожица Соландо имаше ли някакви проблеми с контролирането на гнева напоследък?

— Рейчъл? Не, Рейчъл се разстройваше само когато валеше. Това беше приносът й към груповата терапия снощи. „Чувам дъжд. Чувам дъжд. Не е тук, но идва. Какво можем да направим за храната?“

— Храната ли?

Марино смачка цигарата си, за да я изгаси, и кимна:

— Рейчъл мразеше храната тук. Постоянно се оплакваше.

— Основателно ли? — попита Теди.

Марино се сдържа, преди полуусмивката й да стане истинска. Сведе очи:

— Човек би могъл да твърди, че причината вероятно е разбираема. Ние не оцветяваме причините или мотивите с определения от рода на „добри“ и „лоши“, или с морални предположения.

Теди кимна:

— А снощи тук е бил някой си д-р Шийхан. Той е ръководил сеанса по групова терапия. Тук ли е?

Никой не проговори. Няколко мъже загасиха цигарите си във високия пепелник между столовете.

Най-накрая Коули каза:

— Д-р Шийхан замина със сутрешния ферибот. Онзи, който взехте на връщане.

— Защо?

— От известно време е планирал ваканция.

— Но ние трябва да говорим с него.

Коули каза:

— Разполагам с обобщаващите документи във връзка със сеанса по групова терапия. Имам всичките му бележки. Той тръгна от главната сграда в десет часа снощи, и се оттегли в жилището си. На сутринта замина. Вече отдавна беше време да си вземе почивка, и също така отдавна я планираше. Не видяхме причина да го задържаме тук.

Теди погледна Макферсън:

— Вие одобрихте ли това?

Макферсън кимна.

— Всичко е затворено — каза Теди. — Избягала е пациентка. Как така позволявате на някого да си тръгне по време на специален режим?

Макферсън каза:

— Потвърдихме къде се е намирал през нощта. Премислихме всичко, и не можахме да измислим никаква причина да го задържим.

— Той е лекар — рече Коули.

— За бога — тихо каза Теди. Най-голямото нарушение в стандартните процедури за действие, с което някога се беше сблъсквал в наказателна институция, а всички се държаха, сякаш не беше станало нищо особено.

— Къде отиде той?

— Извинете?

— На почивка? — каза Теди. — Къде замина той?

Коули вдигна поглед към тавана, опитвайки се да си спомни.

— Ню Йорк, мисля. Градът. Оттам е семейството му. Парк Авеню.

— Ще ми трябва телефонен номер — каза Теди.

— Не разбирам защо…

— Докторе — каза Теди, — ще ми трябва телефонен номер.

— Ще ви го намерим, господин комисар. — Коули не откъсваше очи от тавана. — Нещо друго?

— Можете да се обзаложите — каза Теди.

Брадичката на Коули се смъкна и той погледна през стаята към Теди.

— Трябва ми телефон — каза Теди.

Телефонът в стаята на медицинските сестри издаваше единствено неясно жужене на въздуха. В отделението имаше още четири, заключени зад стъкло, и щом стъклото беше отворено, телефоните дадоха същия резултат.

Теди и д-р Коули отидоха до централния номератор на първия етаж в главната болнична сграда. Когато влязоха, операторът вдигна поглед, с окачени на врата чифт слушалки.

— Сър — каза той, — всичко е прекъснато. Дори радиовръзката.

Коули рече:

— Времето навън не е чак толкова лошо.

Операторът сви рамене:

— Продължавам да опитвам. Обаче не става дума толкова за времето тук. Въпросът е какво е времето от другата страна.

— Продължавайте с опитите — каза Коули. — Когато се оправите и централата проработи, съобщете ми. Този човек трябва да проведе много важен разговор.

Операторът кимна, обърна им гръб и отново си сложи слушалките.

Отвън вятърът се усещаше като притаен дъх.

— Какво правят, ако не се разпишете на влизане? — попита Коули.

— От местното управление? — попита Теди. — Отбелязват го в рапортите, които подават всяка вечер. Обикновено започват да се тревожат след двайсет и четири часа.

Коули кимна:

— Може би дотогава това ще отмине.

— Да отмине ли? — каза Теди. — Та то дори още не е започнало.

Коули сви рамене и тръгна към портата.

— Ще предложа питиета и може би по една-две пури в дома си. В девет часа, ако вие и партньорът ви пожелаете да наминете.

— О — каза Теди. — Можем ли да поговорим тогава?

Коули спря и погледна назад към него. Тъмните дървета от другата страна на стената бяха започнали да се поклащат и да шумолят.

— Ние говорим, господин комисар.

Чък и Теди вървяха из тъмния двор, усещайки бурята във въздуха да набъбва, гореща, около тях сякаш светът беше бременен, подут.

— Това са безсмислици — каза Теди.

— Да.

— Прогнили чак до проклетата вътрешност.

— Ако бях баптист, щях да ти отвърна с: „Амин, братко“.

— „Братко“?

— Както говорят там долу. Служих една година в Мисисипи.

— Сериозно?

— Амин, братко.

Теди си изпроси една цигара от Чък и я запали.

Чък каза:

— Обади ли се в управлението?

Теди поклати глава:

— Коули каза, че номераторът е прекъснат. — Вдигна ръка. — От бурята, знаеш.

Чък изплю полепнал по езика му тютюн:

— Буря ли? Къде?

Теди каза:

— Но можеш да я усетиш как се задава. — Той погледна тъмното небе. — Макар че не отива към място, където може да засегне централната им комуникация.

— „Централна комуникация“ — каза Чък. — Напусна ли вече армията, или още си чакаш документите за уволнение?

— Таблото на номератора — каза Теди, като размаха цигарата си към него. — Няма значение как го наричаме. И радиото им също.

— Шибаното им радио? — Очите на Чък рязко се разтвориха. — Радиото им, шефе?

Теди кимна:

— Доста сериозно, да. Принуждават ни да стоим на този остров, в търсене на жена, избягала от заключена стая…

— Покрай четири пропускателни пункта с хора в тях.

— И стая, пълна със служители, играещи покер.

— Изкатерила се е по висока три метра тухлена стена.

— С електрическа жица отгоре.

— Плувала е петнайсет километра.

— … срещу бурно течение…

— … до брега. Бурно. Това ми харесва. А също и студено. Колко е, може би дванайсет градуса във водата?

— Петнайсет, най-много. През нощта, обаче?

— Да се върнем към предположението за дванайсет градуса. — Чък кимна. — Теди, знаеш ли, цялото това нещо…?

Теди каза:

— И изчезналият д-р Шийхан.

Чък каза:

— И на теб ти се вижда странно, нали? Не бях сигурен. Стори ми се, че не си настоявал достатъчно пред Коули, шефе.

Теди се засмя и чу как звукът от смеха му се понесе по полъха на нощния вятър и се разтвори в далечните плискащи се вълни, сякаш никога не го беше имало, сякаш островът и морето и солта ти отнемаха онова, което си мислеше, че имаш, и…

— … ако станем новина на първа страница? — точно казваше Чък.

— Какво?

— Ако ние сме новината за първа страница? — каза Чък. — Какво, ако са ни довели тук, за да им помогнем да довършат всичко?

— Елементарно, Уотсън.

Нова усмивка.

— Добре, шефе, опитай се да се държиш.

— Ще го направя. Ще го направя.

— Да кажем, че един конкретен лекар се е увлякъл по определена пациентка.

— Госпожица Соландо.

— Проумя картинката.

— Тя е привлекателна.

— Привлекателна. Теди, тя е като онези снимки, дето войниците ги забождат с кабарчета на шкафчетата си. Та значи тя обработва нашето момче, Шийхан… Сега виждаш ли ситуацията?

Теди изтръска цигарата си на вятъра, като гледаше как искриците се разпръскват и се припламват от бриза, а после политат обратно покрай него и Чък.

— И Шийхан се хваща на кукичката, и решава, че не може да живее без нея.

— Ключовата дума е „живее“. Като свободна двойка в истинския свят.

— Така че изчезват. Офейкват от острова.

— Може да са на шоу на Фатс Домино ей сега, докато си говорим.

Теди спря в далечния край на спалните помещения за персонала, и застана с лице към оранжевата стена.

— Но защо не са повикали кучетата?

— Ами, повикаха ги — каза Чък. Изисквания на протокола. Трябваше да доведат някого, а в случай на бягство от място като това се обаждат на нас. Но ако прикриват замесване на хора от персонала, тогава ние сме тук само за да потвърдим тяхната история — че са направили всичко по устав.

— Добре — каза Теди. — Но защо им е да покриват Шийхан?

Чък подпря долната част на обувката си на стената, и сгъна коляно, докато палеше цигара.

— Не знам. Още не съм го премислил.

— Ако Шийхан наистина я е измъкнал оттук, значи е подпъхнал нещо на някого.

— Наложило се е.

— На доста народ.

— На доста служители, във всеки случай. Един-двама пазачи.

— На някого на ферибота. Може би на повече от един човек.

— Освен ако не е заминал по друг начин, а не с ферибота. Може да си е имал собствена лодка.

Теди се позамисли върху този вариант.

— Идва от богато място. Парк Авеню, според Коули.

— Е, значи, ето — със собствена лодка.

Теди погледна нагоре по стената към тънката жица отгоре: въздухът около тях се разтягаше като мехурче, притиснато към стъкло.

— Това повдига толкова въпроси, на колкото отговаря — каза след малко Теди.

— Как така?

— Какви са онези кодове в стаята на Рейчъл Соландо?

— Е, тя е луда.

— Защо да ни го показва обаче? Искам да кажа, ако това е прикриване, защо не направи така, че да ни е по-лесно да се откажем от докладите и да се приберем у дома? „Служителят е заспал“. Или „Резето на прозореца е ръждясало и се е разпаднало, а ние не сме забелязали“.

Чък притисна глава към стената.

— Може би са били самотни. Нуждаели са се от малко компания от външния свят.

— Разбира се. Скалъпили са някаква история, за да могат да ни докарат тук? За да си имат нова тема за бъбрене? Ще се хвана на това.

Чък се обърна и погледна назад към „Ашклиф“:

— Шегата настрана…

Теди също се обърна и двамата застанаха с лице към „Ашклиф“:

— Разбира се…

— Започвам да се изнервям тук, Теди.

5

Наричали са го „Голямата стая“ — каза Коули, докато ги водеше през настланото си с паркет фоайе към две дъбови врати с месингови кръгли дръжки, големи колкото ананаси. — Говоря сериозно. Жена ми намери на тавана няколко неизпратени писма от първия собственик, полковник Спиви. Непрекъснато разправяше за Голямата стая, която строял.

Коули дръпна назад един от ананасите и отвори рязко вратата.

Чък подсвирна тихо. Теди и Долорес бяха притежавали апартамент на Бътънууд, за който приятелите им завиждаха заради размерите му: централен коридор между стаите, който сякаш продължаваше и продължаваше, дълъг колкото цяло футболно игрище, и въпреки всичко онзи апартамент можеше да се побере два пъти в тази стая.

Подът беше от мрамор, покрит тук-там с тъмни ориенталски килимчета. Камината беше по-висока от ръста на повечето мъже. Дори само драпираните завеси — по три метра тъмнопурпурно кадифе на всеки прозорец — сигурно струваха повече, отколкото Теди изкарваше за година. Може би за две. Билярдна маса заемаше един ъгъл под маслени портрети на мъж в синя униформа на армията на Съюза, друг на жена в набрана бяла рокля, трети портрет на мъжа и жената заедно, с едно куче в краката им, а зад тях — същата гигантска камина.

— Полковникът? — попита Теди.

Коули проследи погледа му и кимна.

— Освободен от командването малко след като тези портрети били завършени. Намерихме ги в мазето заедно с билярдна маса, килимите и по-голямата част от столовете. Трябва да видите това мазе, господин комисар. Можем да сместим Поло Граундс там долу.

Теди усети мирис на тютюн за лула и двамата с Чък се обърнаха едновременно и осъзнаха, че в стаята има още един мъж. Седеше с гръб към тях в кресло с висока облегалка и странични облегалки за главата и ръцете с лице към камината: единият му крак беше изпънат върху коляното на другия крак и на него беше подпряна книга.

Коули ги поведе към камината и посочи към подредени в кръг столове около плочата на огнището, докато той прекоси стаята и отиде до барчето.

— Какво ще пиете, господа?

Чък каза:

— Ръжено уиски, ако имате.

— Мисля, че ще изнамеря малко. Комисар Даниелс?

— Сода и малко лед.

Непознатият вдигна поглед към тях:

— Не си позволявате алкохол?

Теди сведе поглед към човека. Малка червенокоса глава, кацнала като череша върху набито тяло. У него имаше нещо впечатляващо деликатно, нещо, което накара Теди да изпита чувството, че прекарва твърде много време в банята всяка сутрин, за да глези кожата си с талк и ароматични масла.

— А вие сте…? — попита Теди.

— Мой колега — каза Коули. — Д-р Джеремая Нахринг.

Мъжът примигна, разбрал, че го представят, но не подаде ръка, затова нито Теди, нито Чък го направиха.

— Любопитен съм — каза Нахринг, когато Теди и Чък се настаниха в двата стола, които се извиваха от лявата страна на Нахринг.

— Това е страхотно — рече Теди.

— Защо не пиете алкохол? Не е ли общоприето за мъже с вашата професия да пият доста?

Коули му подаде питието и Теди се изправи, прекоси стаята и отиде до рафтовете с книги вдясно от огнището.

— Достатъчно често срещано — каза той. — А във вашата?

— Извинете?

— Във вашата професия — каза Теди. — Винаги съм чувал, че гъмжи от пияници.

— Не и доколкото съм забелязал.

— В такъв случай не сте гледали много старателно, а?

— Не съм сигурен, че следвам мисълта ви.

— Това в чашата ви какво е — студен чай?

Теди се извърна от книгите и проследи как Нахринг хвърли поглед към чашата си и меките му устни потрепнаха в противна усмивка.

— Отлично, господин комисар. Притежавате изключителни защитни механизми. Предполагам, че сте доста умел в разпитите.

Теди поклати глава, забелязвайки, че Коули не притежава много медицински издания, поне не в тази стая. Имаше доста книги, но бяха най-вече романи, няколко тънки книги, за които Теди предположи, че са с поезия, няколко лавици с исторически романи и биографии.

— Не? — каза Нахринг.

— Аз съм комисар от федералната полиция. Ние ги ловим. Това е. В повечето случаи с разговорите се занимават други.

— Аз го нарекох „разпит“, вие го нарекохте разговор. Да, господин комисар, наистина имате удивителни защитни способности. — Той тракна няколко пъти с чашата си със скоч по масата, сякаш аплодираше. — Жестоките мъже ме очароват.

— Кои мъже? — Теди се приближи бавно до стола на Нахринг, погледна надолу към дребния мъж и раздрънка леда в чашата си.

Нахринг наклони глава назад и отпи глътка скоч:

— Жестоките.

— Страхотно предположение направихте, докторе. — Това бе изречено от Чък, който изглеждаше така открито подразнен, както Теди досега не го бе виждал.

— Няма никакво предположение, никакво предположение.

Теди раздрънка чашата си още веднъж, преди да я пресуши: видя как нещо трепна близо до лявото око на Нахринг.

— Ще трябва да се съглася с партньора си — каза той и си седна на мястото.

— Не. — Нахринг превърна тази единствена сричка в три. — Казах, че сте мъже на насилието. Това не е същото, като да ви обвиня, че сте жестоки мъже.

Теди му се усмихна широко:

— Поучете ни.

Коули, застанал зад тях, сложи запис на фонографа и стърженето на игличката беше последвано от разпръснати пукащи звуци и съскане, които напомниха на Теди за телефоните, които се беше опитал да използва. После нежен успокояващ звук на струнни инструменти и пиано замести съскащите звуци. Нещо класическо — Теди разпозна поне това. Пруско. Нещо, което му напомни за кафенетата отвъд океана и за една колекция от записи, която беше видял в кабинета на заместник-коменданта в Дахау: онзи го беше слушал, когато се беше прострелял в устата. Още беше жив, когато Теди и четирима войници влязоха в стаята. Давеше се в кръвта си. Не можеше да се добере до оръжието за втори изстрел, защото беше паднало на пода. Онази тиха музика, чиито звуци пълзяха из стаята като паяци. Минаха още двайсет минути, докато умре, а двама от войниците го питаха: боли ли ви, господин командир — докато претърсваха стаята. Теди беше взел от скута му една фотография в рамка — снимка на жена му и двете му деца: очите на човека се разтвориха широко и той посегна към нея, когато Теди му я взе. Теди отстъпи назад и премести поглед от снимката към човека, напред и назад, напред и назад, докато онзи умря. И през цялото време — онази музика. Направо да те побият тръпки.

— Брамс? — попита Чък.

— Малер. — Коули седна до Нахринг.

— Помолихте за поучение — каза Нахринг.

Теди подпря лакти върху коленете си и разпери ръце.

— Обзалагам се, че още от училищния двор — каза Нахринг — никой от вас не е избягвал физическите конфликти. Това не е намек, че ви е доставяло наслада, а само, че отстъплението не е нещо, което сте смятали за вариант. Да?

Теди погледна към Чък. Чък му се усмихна леко, малко смутен.

Чък каза:

— Не съм възпитаван да бягам, докторе.

— Ах, да — възпитаван. А кой ви е отгледал и възпитал?

— Мечките — каза Теди.

Погледът на Коули просветна и той леко кимна на Теди.

Нахринг обаче явно не оценяваше хумора. Оправи панталоните си на коленете.

— Вярвате ли в Бог?

Теди се разсмя.

Нахринг се наведе напред.

— О, вие говорите сериозно? — каза Теди.

Нахринг чакаше.

— Някога виждали ли сте лагер на смъртта, докторе?

Нахринг поклати глава.

— Не? — Сега и Теди се прегърби напред. — Английският ви е много добър, почти безупречен. Въпреки това все още доста затвърдявате съгласните.

— Легалната имиграция престъпление ли е, господин комисар?

Теди се усмихна и поклати глава.

— Да се върнем тогава към Бог.

— Вижте лагер на смъртта някой ден, докторе, после отново ми изложете чувствата си по отношение на Бог.

Кимването на Нахринг представляваше бавно затваряне и повторно отваряне на клепачите, а после той отново насочи погледа си към Чък.

— А вие?

— Никога не съм виждал лично лагерите.

— Вярвате ли в Бог?

Чък сви рамене:

— Във всеки случай отдавна не съм се замислял много за него.

— Откакто баща ви почина, нали?

Сега и Чък се наведе напред и се взря в дребния пълен мъж с очите си с цвят на препарат за чистене на стъкла.

— Баща ви е мъртъв, нали? А също и вашият, комисар Даниелс? Всъщност, готов съм да се обзаложа, че и двамата сте изгубили доминиращата мъжка фигура в живота си преди петнайсетия си рожден ден.

— Петица каро — каза Теди.

— Извинете? — Нахринг се прегърби още по-напред.

— Това ли е следващият ви салонен фокус? — попита Теди. — Да ми кажете коя карта държа. Или, не, чакайте — ще разрежете някоя медицинска сестра наполовина, ще извадите заек от главата на д-р Коули.

— Това не са салонни трикове.

— А какво ще кажете за това — каза Теди — искаше му се направо да отскубне тази подобна на череша глава от буцестите рамене. — Научавате една жена как да минава през стени, да се издигне над сграда, пълна със санитари и надзиратели, и да преплува морето.

Чък каза:

— Това си го бива.

Нахринг си позволи ново бавно примигване, което напомни на Теди за домашна котка след хранене.

— Отново ще кажа: вашите защитни механизми са…

— О, ето сега.

— … впечатляващи. Но въпросът на дневен ред…

— Въпросът на дневен ред — каза Теди — е, че снощи това заведение претърпя около девет очебийни нарушения на сигурността. Имате изчезнала жена и никой не я търси…

— Търсим.

— Усърдно?

Нахринг се облегна назад и погледна Коули по такъв начин, че Теди се запита кой от двамата всъщност отговаря тук.

Коули долови погледа на Теди и долната част на челюстта му леко порозовя.

— Освен другите си длъжности, д-р Нахринг служи и като главна свръзка с нашия борд на надзорниците. Тази вечер го поканих тук в качеството му на такъв, за да отговори на предишните ви запитвания.

— Какви бяха тези запитвания?

Нахринг запали отново лулата си с клечка кибрит, която държеше в свитата си длан.

— Отказваме да разкрием лични досиета на клиничния си персонал.

— Шийхан — каза Теди.

— Който и да е.

— Вие по същество възпрепятствате грубо срещата ни с трети лица.

— Не съм запознат с този термин.

— Обмислете идеята да пътувате повече.

— Господин комисар, продължете разследването си, а ние ще помагаме, с каквото можем, но…

— Не.

— Извинете? — Сега Коули се наведе напред: и четиримата бяха привели рамене и протегнали глави напред.

— Не — повтори Теди. — Това разследване приключи. Ще се върнем в града с първия ферибот. Ще внесем рапортите си и въпросът ще бъде прехвърлен — това е само мое предположение — на момчетата на Хувър. Но ние вече сме извън това.

Лулата на Нахринг остана да потрепва в ръката му. Коули отпи от питието си. Малер звучеше тихо. Някъде в стаята тиктакаше часовник. Отвън дъждът беше станал пороен.

Коули сложи чашата си на масичката до стола си.

— Както желаете, господин комисар.

Валеше порой, когато си тръгнаха от къщата на Коули: дъждът барабанеше по покрива от каменни плочи и настлания с тухли вътрешен двор, по покрива на чакащата кола. Теди го виждаше как прорязва тъмнината в коси сребристи струи. От верандата на Коули до колата имаше само няколко крачки, но въпреки това се измокриха до кости, а после Макферсън заобиколи отпред и скочи зад волана, и мокри пръски заляха арматурното табло, когато той тръсна глава, за да прогони влагата и запали двигателя на пакарда.

— Хубава нощ. — Гласът му се издигна над тропането на чистачките и барабанящия дъжд.

Теди погледна през задния прозорец и видя размазаните силуети на Коули и Нахринг на верандата, които им махаха за довиждане.

— Не става нито за човек, нито за животно — каза Макферсън, когато един тънък клон, откъснат от ствола на дървото, премина плавно покрай предното стъкло.

Чък попита:

— Откога работите тук, Макферсън?

— Четири години.

— Някога преди имали ли сте бягство?

— По дяволите, не.

— А нарушение? Сещате се, някой да е изчезвал за час-два?

Макферсън поклати глава.

— Дори не и това. Трябва да си, ами, наистина някаква шибана откачалка. Къде можеш да отидеш?

— Какво ще кажете за д-р Шийхан? — попита Теди. — Познавате ли го?

— Разбира се.

— Откога е тук?

— Мисля, че една година преди мен.

— Значи от пет години.

— Звучи правилно.

— Той работеше ли много с госпожица Соландо?

— Не и доколкото ми е известно. Основният й психотерапевт беше д-р Коули.

— Обичайно ли е главният лекар да бъде основният лекуващ лекар на даден пациент?

Макферсън провлече:

— Ами…

Те чакаха, а чистачките продължаваха да тропат, и тъмните дървета се навеждаха към тях.

— Зависи — каза Макферсън, като махна на пазача, докато пакардът влизаше бавно през главната порта. — Разбира се, д-р Коули участва много в лечението на пациентите от отделение В. А и после, да, има и още няколко в другите отделения, чиито случаи се поемат от него.

— Кой, освен госпожица Соландо?

Макферсън спря пред мъжкото спално помещение.

— Ще възразите ли, ако не заобиколя от другата страна, за да ви отворя вратите? Наспете се хубаво. Сигурен съм, че на сутринта д-р Коули ще отговори на всичките ви въпроси.

— Макферсън — каза Теди, докато отваряше вратата си.

Макферсън погледна назад над седалката към него.

— Не сте много добър в това — каза Теди.

— Добър в какво?

Теди му отправи мрачна усмивка и пристъпи навън в дъжда.

Деляха една стая с Трей Уошингтън и още един санитар на име Биби Лус. Стаята беше доста голяма, с по две двуетажни легла и малко място за сядане, където Грей и Биби играеха карти, когато Теди и Чък влязоха. Теди и Чък си изсушиха косите с бели хавлиени кърпи от една купчина, която някой им беше оставил върху горното легло, а после си придърпаха столове и се включиха в играта.

Трей и Биби играеха на дребно, а цигарите се смятаха за приемлив заместител, ако на някого му свършеха парите. Теди излъга и тримата на покер със седем карти, излезе от играта с пет долара и осемнайсет цигари на флаш спатии, прибра цигарите и от този момент нататък продължи да играе консервативно.

Истинският играч обаче се оказа Чък, приветлив, както винаги, неразгадаем, докато трупаше купчина монети и цигари, а накрая — банкноти, като хвърли поглед надолу към всичко, сякаш изненадан как пред него се е натрупала такава солидна купчина.

Трей каза:

— Май сте си намерили от онези рентгенови очи, г-н комисар.

— Предполагам, че на това му казват късмет.

— Глупости. Мамка му, чак пък такъв късметлия? Измислил е някоя вуду магия.

Чък каза:

— Може би някой копелдак не трябва да си подръпва ухото.

— А?

— Подръпвате долната част на ухото си, господин Уошингтън. Всеки път, щом получите нещо по-малко от чифт и тройка. Той посочи Биби. — А този нещастник…

И тримата избухнаха в смях.

— Той… той — не, чакайте малко, чакайте — на него… на него започват да му играят очите, започва да гледа чиповете на всички, точно преди да блъфира. Какво прави обаче, когато му провърви? Той си е напълно спокоен и вглъбен в себе си.

Трей раздра въздуха с най-шумния си кикот и плесна по масата.

— Ами комисар Даниелс? Той как се издава?

Чък се ухили:

— Да издам партньора си? Не, не и пак не.

— Ооооо! — Биби посочи през масата към тях двамата.

— Не мога да го направя.

— Ясно, ясно — каза Трей — Това си е типично за белите.

Лицето на Чък потъмня и той се втренчи в Трей, докато целият въздух сякаш беше изсмукан от стаята.

Адамовата ябълка на Трей заподскача, той понечи да вдигне извинително ръка и Чък каза:

— Абсолютно. Какво друго може да е? — и усмивката, която разцъфна на лицето му, беше широка като река.

— Нещастник! — Трей стовари длан върху пръстите на Чък и ръката му отскочи.

— Нещастник! — рече Биби.

— Не-ща-стник — каза Чък, а после и тримата се разкикотиха като момиченца.

Теди помисли да пробва, и реши, че ще се провали — бял човек да опитва да звучи като певец на суинг. И все пак… Чък? Чък някак беше успял да се справи.

— Е, какво ме издаде? — обърна се Теди към Чък, докато лежаха в тъмното. В отсрещния край на стаята Трей и Биби бяха подели състезание по хъркане, а в последния половин час дъждът беше утихнал, сякаш си поемаше дъх и очакваше подкрепления.

— Като играехме карти ли? — обади се Чък от долното легло.

— Забрави.

— Не, искам да знам.

— Досега си мислеше, че се справяш доста добре, нали? Признай си.

— Не мислех, че се справям зле.

— Не се справяш зле.

— Ти ми сви часовника.

— Спечелих няколко долара.

— Баща ти е бил комарджия, нали?

— Баща ми беше гадняр.

— О, съжалявам.

— Не си виновен ти. А твоят?

— Баща ми ли?

— Не, чичо ти. Разбира се, че баща ти.

Теди се опита да си го представи в тъмното: видя само ръцете му, осеяни с белези.

— Беше непознат — каза Теди. — За всички. Дори за майка ми. По дяволите, съмнявам се, че и самият той знаеше кой е. Той се отъждествяваше с лодката си. Когато изгуби лодката, просто се остави на течението.

Чък не каза нищо и след малко Теди предположи, че е заспал. Внезапно видя баща си, в цялостния му образ, седнал на стола си през дните, когато нямаше работа: мъжът беше погълнат от стените, таваните, стаите.

— Ей, шефе.

— Още ли си буден?

— Наистина ли ще приключим с това?

— Да. Изненадан ли си?

— Не те обвинявам. Аз просто, не знам…

— Какво?

— Никога преди не съм зарязвал нещо.

Известно време Теди лежа мълчаливо. Накрая каза:

— Не чухме истината нито веднъж. Не разполагаме с начин да се доберем до нея и нямаме нищо, към което да прибегнем, нищо, което да накара тези хора да проговорят.

— Знам, знам — каза Чък. — Съгласен съм с логиката.

— Но?

— Но просто никога преди не съм зарязвал нещо.

— Рейчъл Соландо не се е измъкнала боса от заключена стая без чужда помощ. Много помощ. Помощта на цялата институция. Какъв е моят опит? Не можеш да пречупиш едно цяло общество, което не иска да чуе какво имаш да кажеш. Не и ако сме само двама. Най-добрият сценарий за случая — заплахата е подействала и точно сега Коули седи в имението си, и премисля цялото си отношение по случая. Може би сутринта…

— Значи блъфираш.

— Не съм казал това.

— Току-що играх карти с теб, шефе.

Известно време лежаха мълчаливо и Теди слушаше океана.

— Присвиваш си устните — каза Чък, гласът му прозвуча сънено.

— Какво?

— Когато държиш добра ръка карти. Правиш го само за секунда, но винаги го правиш.

— О.

— Лека нощ, шефе.

— Лека.

6

Тя идва надолу по коридора към него.

Долорес, с изпълнени с гняв очи, докато Бинг Кросби тихо напява „На изток от рая“ отнякъде из апартамента, от кухнята, може би. Тя казва:

— Иисусе, Теди, Иисусе Христе! — Държи в ръката си празна бутилка от „JTS Brown“. Неговата празна бутилка. И Теди осъзнава, че е открила един от тайните му запаси.

— Трезвен ли си изобщо някога? По дяволите, вече случва ли се някога да си трезвен? Отговори ми.

Но Теди не може. Не може да говори. Дори не е сигурен къде е тялото му. Вижда я и тя все така върви надолу по дългия коридор към него, но той не вижда физическото си тяло, дори не го чувства. В другия край на коридора зад гърба на Долорес има огледало, а той не се отразява в него.

Тя свръща наляво и влиза в дневната, а гърбът й е овъглен и леко тлее. Бутилката вече не е в ръката й, а от косата й се издигат и се кълбят малки къдрави струйки дим.

Тя спира до един прозорец:

— О, погледни. Толкова са красиви така. Като плават.

Теди застава до нея на прозореца, и тя вече не е обгорена, мокра е до кости, и сам той вижда, когато поставя ръка на рамото й, че от пръстите му капе вода върху ключицата й, и тя обръща глава и целува бързо пръстите му.

— Какво си направила? — казва той, без дори да е сигурен защо пита.

— Погледни ги ето там.

— Скъпа, защо си цялата мокра? — казва той, но не се изненадва, когато тя не отговаря.

Гледката през прозореца не е каквото очаква. Това не е изгледът, който имаха от апартамента на Бътънууд, а гледка от друго място, където отседнаха веднъж, едно бунгало. Там има малко езеро, из което плават малки пънове, и Теди забелязва колко са гладки, докато се въртят и обръщат почти незабелязано, а водата потрепва и е побеляла на места под луната.

— Този остъклен балкон е толкова хубав — казва тя. — Толкова бял. Можеш да усетиш мириса на прясната боя.

— Хубаво е.

— И така — казва Долорес.

— Убих много хора през войната.

— Затова пиеш.

— Може би.

— Тя е тук.

— Рейчъл?

Долорес кимва:

— Никога не си е тръгвала. Ти почти го видя. Почти успя.

— Законът на Четиримата.

— Това е код.

— Определено, но за какво?

— Тя е тук. Не можеш да си тръгнеш.

Той я обгръща с ръце изотзад и заравя лице отстрани в шията й.

— Няма да си тръгна. Обичам те. Обичам те толкова много.

От корема й изхвръква течност и течността потича през пръстите му.

— Аз съм просто ковчег с кости, Теди.

— Не.

— Така е. Трябва да се събудиш.

— Ти си тук.

— Не съм. Трябва да приемеш това. Тя е тук. Ти си тук. Той също е тук. Преброй леглата. Той е тук.

— Кой?

— Ледис.

Името пропълзява през плътта му и се изкачва по костите му.

— Не.

— Да. — Тя накланя глава назад и вдига поглед към него. — Ти знаеше.

— Не съм.

— Да, знаеше. Не можеш да си тръгнеш.

— Напрегната си през цялото време. — Той размачква раменете й, и тя надава лек изненадан стон, от който той получава ерекция.

— Вече не съм напрегната — казва тя. — Вече съм у дома.

— Това не е дом — уточнява той.

— Разбира се, че е. Моят дом. Тя е тук. Той е тук.

— Ледис.

— Ледис — казва тя. А после: — Трябва да си отида.

— Не. — Той плаче. — Остани.

— О, Господи. — Тя се обляга назад и се отпуска в прегръдките му. — Пусни ме. Пусни ме да си отида.

— Моля те, не си отивай. — Сълзите му се разливат надолу по тялото й и се смесват с течността, която се излива като порой от корема й. — Имам нужда да те прегръщам само още малко. Още малко. Моля те.

Тя изпуска лек бълбукащ звук — наполовина въздишка, наполовина вой, толкова разпокъсан и красив в болката, която издава — и го целува по кокалчетата.

— Добре. Дръж здраво. Колкото можеш по-здраво.

И той прегръща жена си. Прегръща я и я държи до безкрайност.

Беше пет часът сутринта, дъждът се стоварваше върху света, и Теди слезе от горното легло и извади тефтерчето си от джоба на палтото. Седна на масата, където бяха играли покер и отвори тефтера на страницата, където беше записал Закона на Четиримата на Рейчъл Соландо.

Трей и Биби продължаваха да хъркат така шумно, както валеше дъждът. Чък спеше тихо, по корем, подпъхнал единия си юмрук близо до ухото, сякаш той му нашепваше тайни.

Теди сведе поглед към листа. Беше просто, щом човек разбереше веднъж как да го тълкува. Детински код, всъщност. Въпреки това обаче беше код, и Теди го разгада чак в шест часа.

Вдигна поглед и видя Чък да го наблюдава от долното легло, подпрял брадичка върху юмрука си.

— Тръгваме ли си, шефе?

Теди поклати глава:

— Никой няма да си тръгне, докато сме затънали в тези лайна — каза Теди, като слезе от леглото си и вдигна щората на прозореца, разкривайки потънал във вода пейзаж с цвят на перла. — Няма начин.

Изведнъж вече беше по-трудно да задържи съня, мирисът на Долорес се изпари заедно с вдигането на щората: Биби се прокашля сухо, Трей се протегна с шумна, продължителна прозявка.

Теди се запита — и то не за пръв път, не просто случайно — дали това беше денят, в който тъгата по нея и чувството, че му липсва, щяха най-после да го надвият. Ако можеше да върне назад годините до онази сутрин на пожара и да замени нейното тяло със своето, би го сторил. Това не подлежеше на съмнение. Никога не беше подлежало. Но докато годините минаваха, тя му липсваше повече, не по-малко, а нуждата му от нея се превърна в рана от нож, която не зарастваше с белег, не спираше да кърви.

Държах я — искаше му се да каже на Чък, Трей и Биби. Прегръщах я, докато Бинг Кросби напяваше тихо от радиото в кухнята, и усещах миризмата й, и мириса на апартамента на Бътънууд, и езерото, където отседнахме онова лято, а устните й докосваха кокалчетата на пръстите ми.

Прегръщах я. Този свят не може да ми даде това. Този свят може да ми даде само нещо, което да ми напомня за онова, което нямам, което не мога никога да имам, което нямах достатъчно дълго.

Предполагаше се, че ще остареем заедно, Долорес. Че ще имаме деца. Ще се разхождаме под стари дървета. Исках да гледам как бръчките се вдълбават в плътта ти и да знам кога се е появила всяка една от тях. Да умрем заедно.

Не това. Не това.

Прегръщах я — искаше му се да каже — и ако знаех със сигурност, че всичко, което ще е нужно, за да я прегърна отново, ще е да умра, тогава щях да вдигна пистолета към главата си с цялата бързина на света.

Чък се взираше в него и чакаше.

Теди каза:

— Разбих кода на Рейчъл.

— О — каза Чък, — това ли е всичко?

Ден втори
Ледис

7

Коули ги посрещна във фоайето на отделение Б. Дрехите и лицето му бяха измокрени и имаше вид на човек, който е прекарал нощта на пейката на автобусна спирка.

Чък каза:

— Номерът, докторе, е да спите легнал.

Коули избърса лицето си с носна кърпа:

— О, това ли бил номерът, господин комисар? Знаех си, че забравям нещо. Сън, казвате вие. Правилно. — Изкачиха се по пожълтялото стълбище и кимнаха на санитария, който стоеше като на пост на първата площадка.

— А как беше д-р Нахринг тази сутрин? — попита Теди.

Коули уморено повдигна вежди в негова посока и после ги свали.

— Извинявам се за това. Джеремая е гений, но ще му дойдат добре малко съвети за държание в обществото. Той има идея да напиша книга за мъжката воинска култура в историята. Постоянно вмъква тази своя фиксидея в разговора, опитва се да вмести хората в своите предварително изградени модели. Отново, съжалявам.

— Често ли правите това?

— Кое, господин комисар?

— Да си седите на по едно питие и да, хм, изучавате хората?

— Риск на професията, предполагам. Колко психиатри са нужни, за да завият електрическа крушка?

— Не знам. Колко?

— Осем.

— Защо?

— О, престанете да задълбавате прекалено в анализите.

Теди улови погледа на Чък и двамата се засмяха.

— Психарски хумор — каза Чък. — Кой би предположил?

— Знаете ли в какво състояние се намира в момента областта на умственото здраве, господа?

— Нямам понятие — рече Теди.

— Състояние на война — каза Коули и се прозина във влажната си носна кърпа. — Идеологическа, философска и, да, дори психологическа война.

— Вие сте лекари — каза Чък. — Предполага се, че трябва да се държите мило, да си поделяте играчките.

Коули се усмихна и те подминаха санитаря на площадката към втория етаж. Някъде отдолу изпищя пациент, и ехото се издигна по стълбите и се понесе към тях. Беше жаловит вой, и въпреки това Теди долови безнадеждността в него, криещата се в него увереност, че никога няма да получи онова, за което копнее, каквото и да е то.

— Старата школа — каза Коули — вярва в шоковата терапия, частичните лоботомии, балнеолечението за най-кротките пациенти. Психохирургия — така го наричаме. Новата школа е влюбена в психофармакологията. Казват, че това е бъдещето. Може и да е. Не знам.

Той спря, с ръка върху перилото, на половината път между втория етаж и третия, и Теди почувства изтощението му като живо, сломено същество, като четвърто тяло на стълбите заедно с тях.

— Как се прилага психофармакологията? — попита Чък.

Коули каза:

— Беше одобрено лекарство — нарича се литий — което отпуска страдащите от психични разстройства пациенти, някои биха казали, че ги опитомява. Оковите ще се превърнат в спомен от миналото. А също и веригите и белезниците. Дори решетките, или така твърдят оптимистите. Старата школа, разбира се, твърди, че нищо няма да замени психохирургията, но смятам, че новата школа е по-силна, и сигурно има парична подкрепа.

— Пари — откъде?

— От фармацевтичните компании, разбира се. Купувайте акции сега, господа, и ще можете да се пенсионирате на собствен остров. Нови школи, стари школи. Бога ми, понякога наистина говоря високопарно.

— Вие от коя школа сте? — попита внимателно Теди.

— Ако искате вярвайте, господин комисар, но аз вярвам в терапията чрез говорене, в основните умения за междуличностно общуване. Поддържам радикалната идея, че ако се отнасяш към един пациент с уважение и слушаш това, което се опитва да ти каже, може и да стигнеш до душата му.

Нов вой. Същата жена — Теди беше напълно сигурен. Воят се плъзна между тях по стълбите и сякаш изостри вниманието на Коули.

— Но тези пациенти? — каза Теди.

Коули се усмихна:

— Ами да, на много от тези пациенти трябва да се дават лекарства, а някои трябва да оковаваме. Спор няма. Но въпросът е деликатен. Щом веднъж пуснеш отровата в кладенеца, как можеш вече да я извадиш от водата?

— Не я вадиш — каза Теди.

Коули кимна:

— Точно така. Това, което би трябвало да е последното средство, постепенно се превръща в стандартна реакция. И знам, че смесвам метафорите. От липсата на сън е — рече той на Чък. — Правилно. Ще пробвам следващия път.

— Чувал съм, че прави чудеса — каза Чък и те тръгнаха нагоре по последните стълби.

В стаята на Рейчъл Коули седна тежко на ръба на леглото й, а Чък се облегна на вратата. Чък каза:

— Хей. Колко сюрреалисти са нужни, за да завият електрическа крушка?

Коули го погледна през рамо:

— Ще се хвана на въдицата. Колко?

— Хванахте се — каза Чък и нададе лек, подобен на лай смях.

— Някой ден ще пораснете, комисар — каза Коули. — Нали?

— Имам съмнения.

Теди вдигна листа хартия пред гърдите си и го почука с пръст, за да привлече вниманието им.

— Погледнете още веднъж.

ЗАКОНЪТ НА 4

АЗ СЪМ 47

ТЕ БЯХА 80

+ ВИЕ СТЕ 3

НИЕ СМЕ 4

НО

КОЙ Е 67?

След минута Коули каза:

— Прекалено съм уморен, господин комисар. Точно в момента за мен всичко това е празно бръщолевене. Съжалявам.

Теди погледна Чък. Чък поклати глава.

Теди каза:

— Именно знакът „плюс“ раздвижи мисълта ми, накара ме да погледна написаното отново. Погледнете реда под „Те бяха осемдесет“. Предполага се, че трябва да добавим двата реда. Какво получавате?

— Сто двайсет и седем.

— Едно, две и седем — каза Теди. — Точно така. Сега добавете три. Но то е отделено. Тя иска от нас да отделим числата. Значи, там имате едно плюс две плюс седем плюс три. Колко ви дава това?

— Тринайсет. — Коули се поизправи на леглото.

Теди кимна:

— Числото тринайсет има ли някаква особена връзка с Рейчъл Соландо? Дали не е родена на тринайсети? Или се е омъжила на тази дата? Или е убила децата си на тринайсети?

— Ще трябва да проверя — каза Коули. — Но числото тринайсет често пъти е важно за шизофрениците.

— Защо?

Коули сви рамене:

— По същия начин, както е за много хора. То е поличба за лош късмет. Повечето шизофреници живеят в състояние на страх. Това е обичайният обвързващ елемент в това заболяване. Така че повечето шизофреници освен това са и дълбоко суеверни. Числото тринайсет се връзва с това.

— В такъв случай звучи логично — каза Теди. — Погледнете следващото число. Четири. Съберете едно и три, за да получите четири. Но едно и три отделно?

— Тринайсет. — Чък се отдръпна от стената и наклони глава към листа хартия.

— И последното число — каза Коули. — Шейсет и седем. Шест плюс седем е равно на тринайсет.

Теди кимна:

— Това не е „законът на четирите“. А законът на тринайсетте. В името Рейчъл Соландо има тринайсет букви.

Теди проследи как Коули и Чък броят на пръсти.

— Продължавайте — каза Коули.

— Приемем ли веднъж това, Рейчъл ни оставя цяла пътека от трохи. Кодът следва най-елементарния принцип на съотнасяне на число към буква. Едно е равно на „А“. Две е равно на „Б“. Следвате ли мисълта ми?

Коули кимна, последван от Чък секунда по-късно.

— Първата буква от името й е „Р“. Численото съответствие на „Р“ е осемнайсет. „А“ е едно, „В“ е три. Следващата буква е равна на осемнайсет. „Е“ е пет. „Л“ е дванайсет. Осемнайсет, едно, три, осем, пет и дванайсет. Съберете ги, момчета, и какво получавате?

— Иисусе — тихо каза Коули.

— Четирийсет и седем — каза Чък: беше разтворил широко очи и се взираше в листа хартия над гърдите на Теди.

— Това е „Аз“ — каза Коули. — Първото й име. Сега разбирам. Но кои са „те“?

— Последното й име — каза Теди. — То е тяхно.

— Чие?

— На семейството на съпруга й и техните предци. То не е нейно, не и по рождение. Или става дума за децата й. Във всеки от двата случая, всъщност няма значение, не е важно. Въпросът е в последното й име — Соландо. Вземете буквите и прибавете числените им съответствия, и, да, повярвайте ми, получавате осемдесет.

Коули слезе от леглото и двамата с Чък застанаха пред Теди да погледнат кода, окачен на гърдите му.

След малко Чък вдигна поглед и погледна Теди в очите:

— Какъв си ти — проклетият Айнщайн ли?

— Някога преди разбивали ли сте кодове, комисар? — попита Коули, с очи, все още приковани върху листа. — През войната?

— Не.

— Тогава как…? — попита Чък.

Ръцете на Теди се бяха изморили да държат листа вдигнат.

Той го остави на леглото.

— Не знам. Решавам много кръстословици. Обичам загадките. — Той сви рамене.

Коули каза:

— Но отвъд океана сте били в армейското разузнаване, нали? Теди поклати глава:

— В редовната армия. Вие, докторе, обаче сте били в разузнавателните служби отвъд океана.

Коули каза:

— Не, работех като консултант.

— Какъв тип консултации?

Коули му отправи онази своя потайна усмивка, изчезнала почти толкова бързо, колкото се появи:

— От онзи тип, за който не се говори.

— Но този код е доста елементарен — каза Теди.

— Елементарен ли? — каза Чък. — Ти го обясни, а мен още ме боли главата.

— Но за вас, докторе?

Коули сви рамене:

— Какво мога да ви кажа, господин комисар? Не съм се занимавал с разбиване на кодове.

Коули наведе глава и погали брадичката си, като насочи вниманието си отново към кода. Чък улови погледа на Теди: собственият му поглед беше изпълнен с въпросителни.

Коули каза:

— Значи разгадахме — е, вие ги разгадахте, господин комисар — числата четирийсет и седем и осемдесет. Установихме, че всички улики са свързани с числото тринайсет. Какво ще кажете за „тримата“?

— Отново — каза Теди — това се отнася или за нас, в който случай тя е ясновидка…

— Няма такава вероятност.

— Или се отнася за децата й.

— Склонен съм да приема това.

— Добавете Рейчъл към трите…

— И получавате следващия ред — каза Коули. — Ние сме четирима.

— Следователно кой е шейсет и седем?

Коули го погледна:

— Въпросът ви не е риторичен, нали?

Теди поклати глава.

Коули прокара пръст надолу по дясната страна на листа.

— Сборът на нито едни от числата ли не възлиза на шейсет и седем?

— Не.

Коули прокара длан по темето си и се изправи.

— И нямате теории?

Теди каза:

— Това е кодът, който не мога да разбия. За каквото и да се отнася, не е нещо, което ми е познато, и това ме кара да мисля, че става дума за нещо на този остров. А вие, докторе?

— Какво аз?

— Имате ли теории?

— Не. Нямаше да стигна по-далеч от първия ред.

— Така казахте, да. Че сте уморен, и така нататък.

— Много уморен, господин комисар. — Изрече го с поглед, прикован върху лицето на Теди, а после прекоси стаята и отиде до прозореца и загледа как дъждът се стича на мощни струи по него, толкова плътни, че отделяха като със стена сушата от другата страна. — Снощи казахте, че ще заминавате.

— С първия ферибот оттук — каза Теди, като се престори, че се хваща на блъфа.

— Днес няма да има. Почти съм сигурен в това.

— Ами тогава утре. Или вдругиден — рече Теди. — Още ли мислите, че тя е някъде там навън? В това време?

— Не — каза Коули. — Не мисля.

— Тогава къде?

Коули въздъхна:

— Не знам, комисар. Това не ми е специалността.

Теди вдигна листа от леглото.

— Това е опорна точка. Напътствие за дешифриране на бъдещи кодове. Готов съм да се обзаложа за това на месечната си заплата.

— И ако е така?

— Тогава тя не се опитва да избяга, докторе. Тя ни е довела тук. Мисля, че има още такива.

— Не и в тази стая — каза Коули.

— Не. Но може би в тази сграда. Или някъде на острова.

Коули изсмука въздуха от стаята с ноздрите си, като се подпря с една ръка на перваза: почти мъртъв, както си стоеше, и това накара Теди да се запита какво всъщност го беше задържало буден снощи.

— Тя ви е довела тук? — каза Коули? — С каква цел?

— Вие ми кажете.

Коули затвори очи и остана мълчалив толкова дълго, че Теди започна да се чуди дали не е заспал.

Коули отвори отново очи и погледна и двамата:

— Имам натоварен ден. Имам съвещания на персонала, бюджетни съвещания с надзорниците, спешни съвещания по въпроса с поддръжката, в случай че тази буря наистина ни удари. Ще се зарадвате да узнаете, че съм уредил двамата да говорите с всички пациенти, които са били на групова терапия с госпожица Соландо вечерта, когато е изчезнала. По график тези интервюта трябва да започнат след петнайсет минути. Господа, оценявам това, че сте тук. Наистина. Върша колкото е възможно повече неща, независимо дали изглежда така, или не.

— Тогава ми дайте личното досие на д-р Шийхан.

— Не мога да направя това. Категорично не мога. — Той облегна глава на стената. — Господин комисар, наредих на оператора на телефонната централа да пробва номера му на равни интервали. Но точно сега не можем да се свържем с никого. Доколкото знаем, цялото източно крайбрежие е под водата. Търпение, господа. Това е всичко, за което ви моля. Ще открием Рейчъл, или ще открием какво се е случило с нея. — Той си погледна часовника. — Закъснявам. Има ли още нещо, или може да почака?

Стояха под един навес пред болницата: дъждът преминаваше на мощни струи през зрителното им поле, на пелени с големината на железопътни вагони.

— Мислиш ли, че знае какво означава шейсет и седем? — попита Чък.

— Да.

— Мислиш, че е разбил кода преди теб?

— Мисля, че е бил в служби отвъд океана. Мисля, че има известни дарби в тази област.

Чък си избърса лицето и щракна с пръсти към паважа:

— Колко пациенти имат тук?

— Болницата е малка — каза Теди.

— Да.

— Колко, може би двайсет жени и трийсет мъже?

— Не е много.

— Не.

— Във всеки случай броят дори не се доближава до шейсет и седем.

Теди се обърна и го погледна.

— Но… — каза той.

— Да — каза Чък. — Но.

И те се загледаха отвъд линията на дърветата и оттатък, към горната част на форта, притиснат зад бурята, станал замъглен и неразличим като скица с въглен в задимена стая.

Теди си спомни какво беше казала Долорес в съня — „Преброй леглата“.

— Колко души имат тук, как мислиш?

— Не знам — каза Чък. — Ще трябва да питаме услужливия доктор.

— О, да, направо излъчва услужливост, нали?

— Ей, шефе.

— Да.

— През живота си попадал ли си на толкова много прахосано федерално пространство?

— Как така?

— Петдесет пациенти в тези две отделения? Колко според теб могат да поберат тези сгради? Още двеста души?

— Най-малко.

— И съотношението в броя на персонала и пациентите. Нещо от рода на две към едно, в полза на персонала. Някога виждал ли си такова нещо?

— Трябва да отговоря с „не“ на този въпрос.

Те погледнаха към двора, от който се разнасяха цвъртящи звуци под водата.

— Какво е това място, по дяволите? — каза Чък.

Провеждаха разговорите в кафетерията. Чък и Теди седяха на маса в задния край. Двама санитари седяха достатъчно близо, за да се чуват, а Трей Уошингтън беше натоварен със задачата да води пациентите при тях, а после да ги отвежда, след като приключеха.

Първият беше брадясала развалина, непрекъснато правеше тикове и мигаше. Седеше превит и прегърбен, като рак пустинник, почесваше се по ръцете и отказваше да срещне погледите им.

Теди сведе очи към най-горния лист в папката, която Коули им беше дал — просто дребни бележки от това, което самият Коули си спомняше, не истинските досиета на пациентите. Този беше посочен пръв в списъка, името му беше Кен Гейдж и беше въдворен тук, защото беше нападнал някакъв непознат на пътеката между щандовете в местна бакалница, и беше започнал да бие жертвата по главата с консерва грах, като през цялото време беше повтарял, с много приглушен глас: „Престани да ми четеш пощата“.

— Е, Кен? — каза Чък, — как я караш?

— Имам настинка. Имам настинка в краката.

— Съжалявам да го чуя.

— Боли ме, като ходя, да. — Кен почеса ръбовете на една хванала коричка рана върху ръката си, отначало деликатно, сякаш описваше очертанията на крепостен ров за нея.

— Беше ли на групова терапия по-миналата вечер?

— Имам настинка в краката и ме боли, като ходя.

— Искаш ли чорапи? — направи опит Теди. Забеляза, че двамата санитари гледат през рамо към тях и се подсмиват.

— Да, искам чорапи, искам чорапи, искам чорапи. — Повтаряше го шепнешком, главата му беше наведена и се поклащаше леко.

— Е, ще ти донесем след минута. Просто искахме да разберем дали си бил…

— Просто е толкова студено. На краката ми е студено. Студено ми е и ме боли, като ходя.

Теди погледна през рамо към Чък. Чък се усмихна на санитарите, когато звукът от кикотенето им стигна до масата.

— Кен — каза Чък. — Кен, може ли да ме погледнеш?

Кен стоеше все така със сведена глава, и я разклати още повече. Нокътят на показалеца му разкъса коричката на раната и в космите на ръката му се процеди малка струйка кръв.

— Кен?

— Не мога да ходя. Не така, не така. Толкова е студено, студено, студено.

— Кен, хайде, погледни ме.

Кен стовари юмруци върху масата.

Двамата санитари се изправиха и Кен каза:

— Не е редно да боли. Не е редно. Но те искат да боли. Пълнят въздуха със студ. Пълнят капачките на коленете ми.

Санитарите прекосиха стаята, отидоха до масата им и погледнаха над рамото на Кен към Чък. Белият каза:

— Момчета, приключвате ли вече, или искате да чуете още за краката му?

— Студено ми е на краката.

Чернокожият санитар вдигна вежди:

— Всичко е наред, Кени. Ще те заведем на хидротерапия и ще те стоплим хубаво.

Белият каза:

— От пет години съм тук. Темата не се променя.

— Никога? — попита Теди.

— „Боли ме, като ходя“.

— Никога — каза санитарят.

— „Боли ме, като ходя, защото са ми сложили студ в краката“…

Следващият, Питър Брийн, беше двайсет и шест годишен, рус и топчест. Можеше да ти счупи кокалчетата с ръкостискането си, и си гризеше ноктите.

— За какво си тук, Питър?

Питър погледна през масата към Теди и Чък с очи, които изглеждаха постоянно влажни.

— През цялото време съм уплашен.

— От какво?

— Разни неща.

— Добре.

Питър подпря левия си глезен върху дясното коляно, хвана здраво глезена и се наведе напред.

— Звучи глупаво, но се страхувам от часовници. От тиктакането. То ти се набива в главата. Плъховете ме ужасяват.

— Мен също — каза Чък.

— Така ли? — грейна Питър.

— По дяволите, да. Пискливи копелета. Зле ми става само като видя някой.

— Тогава не излизайте навън покрай стената нощем — каза Питър. — Навсякъде са.

— Добре е да го знам. Благодаря.

— Моливи — каза Питър. — Оловото, нали знаете? Звукът от драскането по хартията. Страх ме е от вас.

— От мен?

— Не — рече Питър, като посочи с брадичка към Теди. — От него.

— Защо? — попита Теди.

Питър сви рамене:

— Вие сте едър. Тази подстрижка ви прави да изглеждате зъл. Можете да се справяте с нещата. Кокалчетата ви са покрити с белези. Баща ми беше така. Той нямаше белези. Ръцете му бяха гладки. Но изглеждаше зъл. Братята ми също. Много ме биеха.

— Аз няма да ви бия — каза Теди.

— Но бихте могли. Не разбирате ли? Имате тази власт. А аз — не. И това ме кара да се чувствам уязвим. А когато съм уязвим, се страхувам.

— А когато се изплашите?

Питър хвана глезена си и се залюля напред-назад: къдриците му паднаха на челото:

— Тя беше мила. Нищо нямах намерение да правя. Но тя ме изплаши с големите си гърди, с начина, по който тялото й се движеше в онази бяла рокля, като идваше в къщата ни всеки ден. Гледаше ме като… Нали се сещате за усмивката, с която се обръщате към дете? Тя ми се усмихваше така. А беше на моята възраст. О, добре де, може би няколко години по-възрастна, но още не беше навършила трийсет. И имаше толкова много сексуални познания. Личеше си в очите й. Обичаше да е гола. Беше смукала пениси. А после ме пита дали мога да й дам чаша вода. Тя е сама в кухнята с мен, сякаш това не е нищо особено.

Теди наклони досието, за да може Чък да види бележките на Коули:

Пациентът е нападнал медицинската сестра на баща си със счупена чаша. Жертвата е тежко ранена, в критично състояние, изпаднала в постоянно състояние на страх. Пациентът отрича да носи отговорност за деянието.

— Само защото тя ме изплаши — каза Питър. — Искаше от мен да си извадя онова нещо, за да може да му се присмива. Да ми каже как никога няма да бъда с жена, никога няма да имам мои деца, никога няма да бъда мъж? Защото, иначе, мисля, че знаете това, виждате го в лицето ми — аз не бих наранил и муха. Не ми е присъщо. Но като се уплаша? О, какво нещо е умът.

— Какво за него? — Гласът на Чък беше успокояващ.

— Някога мислите ли за него?

— За вашия ум?

— За ума — каза той. — Моят, вашият, чийто и да е. По същество той представлява машина. Ето какво е. Много деликатен, сложно устроен мотор. И е съставен от всички онези парчета, всички онези механизми, болтове и панти. А ние не знаем какво правят дори половината от тях. Но ако само един механизъм се повреди, само един… Мислили ли сте за това?

— Не и в последно време.

— Би трябвало. То е точно като кола. Няма разлика. Един механизъм се поврежда, един болт се счупва, и цялата система се поврежда. Можете ли да живеете, като знаете това? — Той се почука по слепоочието. — Че всичко е затворено като в капан тук вътре и не можете да стигнете до него и всъщност не го контролирате. Но той ви контролира, нали? А ако един ден реши, че не му се идва на работа? — Той се наведе напред и те видяха как сухожилията на врата му се изопнаха. — Е, тогава сте много прецакани, нали?

— Интересна перспектива — каза Чък.

Питър се облегна назад в стола си, внезапно изпаднал в апатия.

— Това ме плаши най-много.

Теди, чиято мигрена му предоставяше известни вътрешни познания за невъзможността на човек да упражнява контрол над ума си, щеше да признае една точка в полза на Питър по основната концепция, но най-вече му се искаше да сграбчи това дребно лайно за гърлото, да го запрати срещу една от фурните в кафетерията, и да го попита за онази нещастна сестра, която беше насякъл.

Помниш ли изобщо името й, Пит? От какво мислиш, че се е страхувала тя? А? От теб. Ето какво. Опитвала се е да си върши честно работата, да си изкарва прехраната. Може би е имала деца, съпруг. Може би са се опитвали да спестят достатъчно да издържат едно от тези деца, за да завърши колеж някой ден, да му дадат по-добър живот. Една малка мечта.

Но не, някакво проклето, шибано мамино синче решава, че тя не може да има тази мечта. Съжалявам, но не. Няма нормален живот за теб, госпожице. Не, никога вече.

Теди погледна през масата към Питър Брийн, и изпита желание да стовари юмрук в лицето му толкова силно, че лекарите никога да не намерят всичките кости на носа му. Да го удари толкова силно, че звукът да ехти вечно в главата му.

Вместо това, той затвори папката и каза:

— По-миналата вечер си бил на групова терапия с Рейчъл Соландо. Вярно ли е?

— Да, определено бях, сър.

— Видя ли я да се прибира в стаята си?

— Не. Мъжете си тръгнаха първи. Тя още седеше там с Бриджет Кърнс и Леонора Грант и онази сестра.

— Онази сестра?

Питър кимна:

— Червенокосата. Понякога я харесвам. Изглежда искрена. Но друг път, нали се сещате?

— Не — каза Теди, като се стараеше да запази гласа си толкова тих и кротък, колкото беше този на Чък. — Не знам.

— Е, виждали сте я, нали?

— Разбира се. Я повтори, как й беше името?

— На нея не й трябва име — каза Питър. — Такава жена? Няма име за нея. Мръсницата. Така й е името.

— Но, Питър — каза Чък, — мисля, спомена, че я харесваш.

— Кога съм казал това?

— Само преди минута.

— Ъ-хъ. Тя е боклук. Тя е гадна като гъба за миене.

— Нека те попитам нещо друго.

— Мръсна, мръсна, мръсна.

— Питър?

Питър вдигна поглед към Теди.

— Мога ли да те попитам нещо?

— О, разбира се.

— По време на груповата терапия онази вечер случи ли се нещо необичайно? Рейчъл Соландо каза ли и направи ли нещо извън обичайното?

— Не каза нито дума. Тя е като мишка. Просто си седеше там. Убила е децата си, знаете. Три на брой. Можете ли да повярвате? Що за човек прави подобно нещо? Гадни и проклети хора има на този свят, господа, ако не възразявате да го спомена.

— Хората имат проблеми — каза Чък. — Някои проблеми са по-дълбоки от други. Болни, както казахте. Те имат нужда от помощ.

— Имат нужда от газ — каза Питър.

— Моля?

— Газ — обърна се Питър към Теди. — Убийте с газ малоумните. Задушете с газ убийците. Убила е собствените си деца? Задушете с газ тая кучка.

Седяха мълчаливо. Погледът на Питър припламваше, сякаш беше осветил света заради тях. След известно време той потупа масата и се изправи.

— Беше ми приятно да се срещна с вас, господа. Ще се връщам.

Теди си драскаше с молив по корицата на папката, и Питър спря и погледна назад към него.

— Питър — каза Теди.

— Да?

— Аз…

— Може ли да престанете с това?

Теди надраска инициалите си върху картона с дълги, бавни движения.

— Чудех се дали…

— Можете ли, моля ви, моля ви…?

Теди вдигна поглед, като все още движеше молива надолу по корицата.

— Кое?

— … да спрете с това?

— Кое? — Теди го погледна и сведе поглед към досието. Вдигна молива и повдигна едната си вежда.

— Да. Моля. Това.

Теди пусна молива върху корицата.

— По-добре ли е?

— Благодаря.

— Питър, познаваш ли пациент на име Андрю Ледис?

— Не.

— Не? Никой тук с това име?

Питър сви рамене:

— Не и в отделение А. Може да е във В. Ние не се месим с тях. Те са шибани откачалки.

— Е, благодаря ти, Питър — каза Теди, вдигна молива и отново започна да драска.

След Питър Брийн разговаряха с Леонора Грант. Леонора беше убедена, че е Мери Пикфорд, Чък е Дъглас Феърбанкс, а Теди е Чарли Чаплин. Мислеше, че кафетерията е офис на булевард „Сънсет“ и са се събрали да обсъдят публично предлагане на акции в „Юнайтед Артистс“. Непрекъснато милваше опакото на ръката на Чък и питаше кой ще отбелязва минутите.

Накрая се наложи санитарите да издърпат ръката й от китката на Чък, докато Леонора крещеше: „Adieu, mon cheri. Adieu“.

На половината път през кафетерията, тя се отскубва от санитарите, втурна се през пода към тях и сграбчи ръката на Чък.

Каза:

— Не забравяй да храниш котката.

Чък я погледна в очите и рече:

— Отбелязано.

След това се срещнаха с Артър Тууни, който непрекъснато настояваше да му казват Джо. Онази вечер Джо беше проспал груповата терапия. Джо, оказа се, страдаше от нарколепсия. На два пъти заспа върху тях, втория път почти за цял ден.

Дотогава Теди вече усещаше натиска на мястото в задната част на черепа си. От това го сърбеше косата, и макар да изпитваше съчувствие към всички пациенти, с изключение на Брийн, не можеше да не се запита как някой може да издържи да работи тук.

Трей бавно влезе обратно вътре с дребна жена с руса коса и лице с форма на висулка. Очите й пулсираха от яснота. И то не яснотата на безумците, а обикновената яснота на интелигентна жена в един, меко казано, лишен от интелигентност свят. Тя се усмихна и леко и срамежливо помаха на всеки от тях, докато сядаше.

Теди провери бележките на Чък: Бриджет Кърнс.

— Никога няма да изляза оттук — каза тя, след като седяха там вече от няколко минути. Пушеше цигарите си само до половината, преди да ги смачка и изгаси, имаше мек, уверен глас, и преди малко повече от десетилетие беше убила съпруга си с брадва.

— Не съм сигурна, че би трябвало — каза тя.

— Защо? — попита Чък. — Искам да кажа, извинете, че го казвам, госпожице Кърнс…

— Госпожа.

— Госпожо Кърнс. Извинете ме, но вие ми изглеждаме, ами, нормална.

Тя се облегна назад в стола си, по-непринудено от всеки друг, когото бяха срещнали на това място, и тихо се засмя:

— Предполагам. Не бях, когато най-напред дойдох тук. О, боже мой. Радвам се, че не направиха снимки. Поставиха ми диагноза „маниакалнодепресивна психоза“ и нямам основание да се съмнявам в това. Наистина си имам своите мрачни дни. Предполагам, че с всеки е така. Разликата е, че повечето хора не убиват съпрузите си с брадва. Казаха ми, че имам дълбоки, нерешени конфликти с баща си, и ще се съглася и с това. Съмнявам се, че отново ще изляза и ще убия някого, но никога не се знае. — Тя насочи връхчето на цигарата си в тяхната посока. — Мисля, че ако един мъж те бие и чука половината жени, които вижда, и никой не иска да ти помогне, да го убиеш с брадва не е най-неразбираемото, което можеш да направиш.

Тя погледна Теди в очите и нещо в зениците й — свенливо лекомислие като на ученичка, може би — го накара да се засмее.

— Какво? — каза тя, като се засмя заедно с него.

— Може би не бива да излизате — каза той.

— Казвате това, защото сте мъж.

— Дяволски сте права.

— Е, тогава, не ви обвинявам.

Беше облекчение да се разсмее след Питър Брийн, и Теди се запита дали всъщност и не флиртува малко. С душевноболна пациентка. Убийца с брадва. Ето докъде се стигна, Долорес. Но не се чувстваше изцяло зле заради това, сякаш след тези две дълги мрачни години на траур може би му се полагаше малко безобидна размяна на остроумия.

— Какво ще правя, ако все пак изляза? — каза Бриджет. — Вече не знам какво има там навън в онзи свят. Бомби, чувам. Бомби, които могат да превърнат цели градове в пепелища. И телевизори. Така ги наричат, нали? Носи се слух, че всяко отделение ще получи по един, и ще можем да гледаме пиеси на тази кутия. Не съм сигурна, че това ще ми хареса. Гласове, идващи от някаква кутия. Лица от кутия. Чувам достатъчно гласове и виждам достатъчно лица всеки ден. Не ми трябва още шум.

— Можете ли да ни разкажете за Рейчъл Соландо? — попита Чък.

Тя направи пауза. Всъщност изглеждаше по-скоро сякаш се е запънала, и Теди гледаше как очите й леко се вдигнаха, сякаш търсеше в мозъка си правилната папка, и той надраска в бележника си „лъжи“, като изви китката си да закрие думата, веднага щом свърши.

Тя изричаше думите по-бавно и те лъхаха на лъжа.

— Рейчъл е доста мила. Не общува много с другите. Много говори за дъжда, но най-често изобщо не говори. Вярваше, че децата й са живи. Вярваше, че още живее сред хълмовете на Бъркшир и че всички ние сме съседи и пощальони, доставчици, млекари. Беше трудна за опознаване.

Тя говореше със сведена глава, и когато свърши, не можа да погледне Теди в очите. Очите й отскачаха от лицето му, и тя се загледа в плота на масата и запали нова цигара.

Теди се замисли за онова, което тя току-що беше казала: осъзна, че направеното от нея описание на заблудите на Рейчъл повтаряше почти дума по дума онова, което Коули им беше казал вчера.

— От колко време беше тук тя?

— А?

— Рейчъл. Колко време беше с вас в отделение Б?

— Три години? Горе-долу толкова, мисля. Губя представа за времето. Лесно е да загубиш представа за времето на това място.

— А къде е била преди това? — попита Теди.

— Чух, че в отделение В. Мисля, че я прехвърлиха.

— Но не сте сигурна.

— Не. Аз… Пак ще кажа, човек губи представа.

— Разбира се. Случи ли се нещо необичайно последния път, когато я видяхте?

— Не.

— Това е било по време на груповата.

— Какво?

— Последният път, когато сте я видели — каза Теди. — Било е на груповата терапия по-миналата вечер.

— Да, да. — Тя кимна няколко пъти и бръсна малко пепел, събрала се на ръба на пепелника. — На груповата.

— И всички се качихте заедно в стаите си?

— С господин Гантън, да.

— Как се държа д-р Шийхан онази вечер?

Тя вдигна очи и Теди видя в лицето й объркване и може би известен ужас.

— Не знам какво имате предвид.

— Там ли беше д-р Шийхан онази вечер?

Тя погледна Чък, после премести поглед към Теди и засмука горната си устна към зъбите.

— Да. Беше там.

— Що за човек е той?

— Д-р Шийхан ли?

Теди кимна.

— Свестен е. Мил. Красив.

— Красив?

— Да. Той… няма сурово изражение, както казваше майка ми.

— Някога флиртувал ли е с вас?

— Не.

— Да ви е задявал?

— Не, не, не. Д-р Шийхан е добър лекар.

— А онази вечер?

— Онази вечер? — Тя се позамисли. — Онази вечер не се случи нищо необичайно. Говорихме за, хм, обуздаването на гнева, май беше? И Рейчъл се оплака от дъжда. А д-р Шийхан си тръгна точно преди края на груповата терапия, и господин Гантън ни отведе до стаите ни, и си легнахме, и това беше всичко.

В тефтера си, под „лъжи“, Теди написа „репетирани“ и затвори корицата.

— И това беше всичко?

— Да. А на другата сутрин Рейчъл я нямаше.

— На другата сутрин ли?

— Да. Събудих се и чух, че е избягала.

— Но онази нощ? Около полунощ — чухте го, нали?

— Да съм чула какво? — Смачка цигарата си и махна с ръка да прогони дима, който се вдигна след нея.

— Суматохата. Когато са открили, че е изчезнала.

— Не, аз…

— Имало е викове, крясъци, отвсякъде са тичали пазачи, звънтели са аларми.

— Помислих си, че е сън.

— Сън?

Тя кимна бързо:

— Разбира се. Кошмар. — Тя погледна Чък. — Бихте ли ми дали чаша вода?

— Разбира се. — Чък стана и се огледа наоколо: видя купчина чаши в задната част на кафетерията до стоманен автомат за напитки.

Един от санитарите се надигна наполовина от мястото си:

— Господин комисар?

— Просто наливам малко вода. Всичко е наред.

Чък прекоси помещението, отиде до машината, избра една чаша и се поколеба няколко секунди, преди да разбере от кое кранче тече мляко и кое е за вода.

Докато той повдигаше кранчето — дебела топка, която приличаше на метално копито — Бриджет Кърнс грабна тефтерчето и писалката на Теди. Погледна го, задържайки го с очи, обърна на чист лист, надраска нещо върху него, после рязко затвори корицата и плъзна тефтера и писалката обратно към него.

Теди я погледна насмешливо, но тя сведе очи и небрежно поглади пакета си с цигари.

Чък се върна с водата и седна. Проследиха как Рейчъл пресуши на един дъх половината чаша и после каза:

— Благодаря. Имате ли още някакви въпроси? Малко се уморих.

— Някога срещали ли сте пациент на име Андрю Ледис? — попита Теди.

На лицето й нямаше никакво изражение. Каквото и да било. Сякаш се беше превърнало в алабастър. Ръцете й останаха отпуснати върху плота на масата, сякаш ако ги отместеше, масата щеше да се понесе към тавана.

Теди нямаше понятие защо, но видя, че тя всеки миг ще се разплаче.

— Не — каза тя. — Никога не съм чувала за него.

— Мислиш, че са я подучили какво да каже? — каза Чък.

— Ти не мислиш ли?

— Е, да, звучеше ми нагласено.

Намираха се в покрития коридор, който свързваше „Ашклиф“ с отделение Б: сега бяха недосегаеми за дъжда, той вече не можеше да капе по кожата им.

— Малко ли? На моменти тя използва точно същите думи като Коули. Когато попитахме каква е била темата по време на груповата терапия, тя направи пауза, а после каза: „обуздаване на гнева?“. Сякаш не беше сигурна. Сякаш трябваше да се яви на някакъв тест и през цялата нощ беше зубрила.

— Тогава какво означава това?

— Проклет да съм, ако знам — каза Теди. — Разполагам само с въпроси. Сякаш на всеки половин час възникват по още трийсет.

— Съгласен съм — каза Чък. — Хей, ето ти един въпрос — кой е Андрю Ледис?

— Забеляза това, нали? — Теди запали една от цигарите, които беше спечелил на покер.

— Ти попита всички пациенти, с които говорихме.

— Не попитах Кен или Леонора Грант.

— Теди, те не знаеха на коя планета са.

— Вярно.

— Аз съм ти партньор, шефе.

Теди се облегна на каменната стена и Чък се присъедини към него. Теди обърна глава и погледна Чък.

— Току-що се срещнахме — каза.

— О, нямаш ми доверие.

— Имам ти доверие, Чък. Наистина. Но тук нарушавам правилата. Аз специално помолих за този случай. В момента, в който съобщиха за него по телеграфа в главната служба.

— Е, и?

— Е, и мотивите ми не са точно безпристрастни.

Чък кимна и също запали цигара, като обмисляше въпроса известно време.

— Моето момиче, Джули — Джули Такетоми, така й е името — е толкова американка, колкото и аз. Не говори и думичка японски. По дяволите, родителите й живеят от две поколения в тази страна. Но я изпратили в лагер, а после… — Той поклати глава, а после хвърли цигарата си в дъжда, издърпа ризата си нагоре и разкри кожата над дясното си бедро. — Погледни, Теди. Виж другия ми белег.

Теди погледна. Белегът беше дълъг и тъмен като желе, дебел колкото палеца му.

— И този не съм го получил през войната. Получих го, докато работех за военната полиция. Минах през една врата в Такома. Типът, когото преследвахме, ме посече със сабя. Можеш ли да повярваш това? Проклета сабя. Прекарах три седмици в болницата, докато отново ми закърпят вътрешностите. Заради Военната полиция на Съединените щати, Теди. Заради страната ми. А после ме прогонват от родния ми окръг, защото съм влюбен в американка с азиатска кожа и очи? — Той отново прибра ризата си в панталона. — Мамка им.

— Ако не те познавах по-добре — каза Теди след малко, — щях да се закълна, че наистина обичаш тази жена.

— Готов съм да умра за нея — каза Чък. — И то без да съжалявам.

Теди кимна. Не знаеше на света да има по-чисто чувство.

— Не позволявай на това чувство да си отиде, хлапе.

— Няма, Теди. Точно това е въпросът. Но трябва да ми кажеш защо сме тук. Кой, по дяволите, е Андрю Ледис?

Теди пусна фаса от цигарата си върху каменната пътека и го стъпка с тока на обувката си.

Долорес — помисли си той, — трябва да му кажа. Не мога да направя това сам.

Ако след всичките ми грехове — цялото ми пиянство, всичките онези пъти, когато те оставях сама за твърде дълго, изоставях те, разбивах сърцето ти, — ако изобщо мога да те компенсирам за всичко това, това трябва да е моментът, последният шанс, който някога ще имам.

Искам да постъпя правилно, скъпа. Искам да изкупя грешките си. Именно ти ще можеш да разбереш това.

— Андрю Ледис — обърна се той към Чък и думите заседнаха в пресъхналото му гърло. Той преглътна, събра малко влага в устата си и опита отново…

— Андрю Ледис — каза той, — беше човекът по поддръжката в кооперацията, където живеехме с жена ми.

— Добре.

— Освен това беше подпалвач.

Чък попи в съзнанието си тези думи и се вгледа изучаващо в лицето на Теди.

— Значи…

— Андрю Ледис — каза Теди — запали кибритената клечка, която предизвика пожара…

— Мамка му.

— … в който загина жена ми.

8

Теди отиде до края на покрития свързващ коридор и подаде глава навън изпод покрива, за да усети капките върху лицето и косата си. Виждаше я в капките. Разтваряше се при допир.

Онази сутрин тя не искаше той да отива на работа. В онази последна година от живота си тя беше станала необяснимо плашлива, предразположена към безсъние, което й докарваше тремор и размътваше ума й. Беше го погъделичкала, след като тревогата отмина, после беше предложила да затворят щорите на прозорците и да не пуснат деня да проникне в стаята, изобщо да не стават от леглото. Когато го прегърна, тя го задържа твърде здраво и твърде дълго, и Теди почувства как костите на ръцете й се притискат силно към врата му.

Докато си вземаше душ, тя дойде при него, но той бързаше твърде много, вече закъснял, и както толкова често се случваше напоследък, махмурлия. Усещаше главата си едновременно подгизнала и пълна с шипове. Тялото й му се стори като шкурка, когато тя го притисна към неговото. Водата от душа му се стори тежка като дуло на пистолет.

— Просто остани — каза тя. — Един ден. Какво значение ще има един ден?

Той се опита да се усмихне, докато я повдигаше внимателно, за да я отмести, и посягаше към сапуна.

— Скъпа, не мога.

— Защо не? — Тя прокара ръка между краката му. — Ето. Дай ми сапуна. Ще го измия вместо теб. — Дланта й се плъзна под тестисите му, зъбите й гризнаха зърната на гърдите му.

Опита се да не я отблъсква. Хвана я за раменете колкото можеше по-внимателно и я отмести една-две крачки назад.

— Хайде — каза. — Наистина трябва да вървя.

Тя отново се засмя, като се опита отново да сгуши нос в него, но той видя как погледът й се втвърдява от отчаяно желание. Да бъде щастлива. Да не бъде оставена сама. Да си върне старите дни — преди той да започне да работи твърде много, да пие твърде много, преди тя да се събуди една сутрин и светът да е твърде ярък, твърде шумен, твърде студен.

— Добре, добре. — Тя се облегна назад, така че той видя лицето й, когато водата отскочи от раменете му и замъгли тялото й. — Ще сключа сделка с теб. Не целият ден, скъпи. Не целият ден. Само един час. Закъсней само с час.

— Вече…

— Един час — каза тя, като го погали отново: сега по ръката й имаше сапун. — Един час, и после можеш да вървиш. Искам да те почувствам в себе си. — Тя се повдигна на пръсти да го целуне.

Той я целуна набързо по устните, каза: „Скъпа, не мога“, и обърна лице към пръските на душа.

— Ще те повикат ли отново? — попита тя.

— Хм?

— Да се биеш.

— Тази нещастна страна? Скъпа, войната ще свърши, преди да успея да си завържа кубинките.

— Не знам — каза тя. — Дори не знам защо сме там. Искам да кажа…

— Защото Севернокорейската народна армия не получава такова въоръжение отникъде, скъпа. Получиха го от Сталин. Трябва да докажем, че сме си взели поука от Мюнхен, че трябваше да спрем Хитлер тогава, затова ще спрем Сталин и Мао. Сега. В Корея.

— Ще отидеш.

— Ако ме повикат? Ще трябва да отида. Но няма да го направят, скъпа.

— Откъде знаеш?

Той си сложи шампоан на косата.

— Някога питал ли си се защо ни мразят толкова много? Комунистите? — каза тя. — Защо не могат да ни оставят на мира? Светът ще се взриви, а аз дори не знам защо.

— Няма да се взриви.

— Ще се взриви. Четеш вестниците и…

— Тогава спри да четеш вестниците.

Теди изплакна шампоана от косата си, а тя притисна лице към гърба му и ръцете й се плъзнаха бавно около корема му.

— Спомням си първия път, като те видях в „Гроув“. В униформа.

Теди мразеше тя да прави така. Улицата на спомените. Тя не можеше да се приспособи към настоящето, към това, което бяха сега, с брадавици и така нататък, затова навлизаше по криволичещи улички в миналото, за да се стопли.

— Беше толкова красив. А Линда Кокс каза: „Аз го видях първа“. Но знаеш ли аз какво казах?

— Закъснявам, скъпа.

— Защо ми е да казвам това? Не, казах: „Може и да си го видяла първа, Линда, но аз ще го видя последна“. Тя мислеше, че отблизо изглеждаш зъл, но аз казах: „Скъпа, погледна ли го в очите? Там няма нищо зло“.

Теди спря душа и се обърна: забеляза, че жена му беше успяла да си сложи малко сапун. Малки петънца пяна се стичаха по кожата й.

— Искаш ли да го пусна пак?

Тя поклати глава. Той уви една кърпа около кръста си и се избръсна на мивката, а Долорес се облегна на стената, докато сапунът засъхваше на бели парченца по тялото й, и го загледа.

— Защо не се изсушиш? — попита Теди. — И не си сложиш халат?

— Вече го няма — каза тя.

— Още си е там. Изглежда, сякаш по цялото ти тяло са полепнали пиявици.

— Не сапунът — каза тя.

— Какво тогава?

— „Коконът Гроув“. Изгоря до основи, докато ти беше на онова място.

— Да, скъпа, научих за това.

— Там — пропя тихо тя, като се опитваше да разведри настроението. — Там…

Винаги бе имала прекрасен глас. Вечерта, когато се беше върнал от войната, бяха пръснали куп пари да наемат стая в „Паркър Хаус“, и след като се любиха, той я чу да пее за първи път откъм банята, докато той лежеше в леглото — „Момичетата от Бъфало“ — докато парата пълзеше бавно изпод вратата.

— Хей — каза тя.

— Да? — Той мярна отражението на лявата страна на тялото й в огледалото. По-голямата част от сапуна беше засъхнала върху кожата й и нещо в това го подразни. То намекваше за оскверняване, по начин, който той не можеше да определи точно.

— Имаш ли си някоя друга?

— Какво?

— Имаш ли?

— За какво говориш, мамка му? Аз работя, Долорес.

— Докосвам оная ти работа под…

— Не казвай тази дума, Долорес.

— … душа, и ти даже не се втвърдяваш?

— Долорес. — Той се извърна от огледалото. — Ти говореше за бомби. За края на света.

Тя сви рамене, сякаш това нямаше връзка с настоящия разговор. Подпря ходилото си на стената и избърса с пръст водата от вътрешната страна на бедрото си.

— Не ме чукаш вече.

— Долорес, говоря сериозно — забранявам ти да говориш така в тази къща.

— Затова трябва да предположа, че чукаш нея.

— Не чукам никоя, и би ли престанала да казваш тази дума.

— Коя дума? — Тя прикри с ръка тъмните косми на пубиса си. — Чукане?

— Да. — Той вдигна едната си ръка. Продължи да се бръсне с другата.

— Значи това е лоша дума?

— Знаеш, че е така. — Той вдигна бръснача и го прокара по шията си: чу дращенето на космите под пяната.

— А кое тогава е добра дума?

— Хм? — Той наведе бръснача и го разтърси.

— Коя дума относно тялото ми няма да те накара да свиеш юмрук?

— Не съм свил юмрук.

— Направи го.

Той свърши с бръсненето на шията си и изтри бръснача в една кърпа за лице. Положи плоската му страна под левия си бакенбард.

— Не, скъпа. Не съм. — Зърна лявото й око в огледалото.

— Какво трябва да кажа? — Тя прокара едната си ръка през косата, а другата — през космите си долу. — Искам да кажа, можеш да го ближеш, можеш да го целуваш и можеш да гледаш как от него излиза бебе. Но не можеш да го назоваваш?

— Долорес.

— Вулва — каза тя.

Бръсначът се плъзна толкова навътре през кожата на Теди, че той предположи, че е допрял костта му. Това го накара да разтвори широко очи и сряза цялата лява страна на лицето му, а после в раната капна крем за бръснене и нещо сякаш експлодира в главата му, а кръвта плисна в белите облаци и водата в мивката.

Тя се приближи към него с хавлиена кърпа, но той я отблъсна, всмука въздух през зъбите си и почувства как болката се забива в очите му и обгаря мозъка му, а кръвта му изтичаше в мивката и му се искаше да заплаче. Не от болката. Не от махмурлука. А защото не знаеше какво става с жена му, с момичето, с което за пръв път беше танцувал в „Коконът Гроув“. Не знаеше в какво се превръща тя или в какво се превръщаше светът с неговите поражения от дребни, мръсни войни, яростни вражди и шпиони във Вашингтон, в Холивуд, противогази в училищата, бетонни бомбоубежища в мазетата. И по някакъв начин всичко беше свързано — жена му, този свят, неговото пиянство, войната, в която се би, защото искрено вярваше, че тя ще сложи край на всичко това…

Кръвта му течеше в мивката, а Долорес каза: „Съжалявам. Съжалявам. Съжалявам“, и той взе хавлиената кърпа втория път, когато тя му я подаде, но не можеше да я докосне, не можеше да я погледне. Чуваше сълзите в гласа й и знаеше, че в очите й и по лицето й има сълзи, и мразеше факта колко шибан и мръсен беше станал светът и всичко в него.

Във вестника го цитираха как казал, че последните му думи към жена му били, че я обича.

Лъжа.

Какво всъщност беше последното, което каза?

Докато посягаше към дръжката на вратата, притиснал трета кърпа към лицето си, докато очите й обхождаха лицето му:

— За бога, Долорес, трябва да се стегнеш. Имаш отговорности. Помисли си за тях някой път — става ли? — и си оправи проклетата глава.

Това бяха последните думи, които жена му чу от него. Беше затворил вратата и беше заслизал по стълбите: поспря на последното стъпало. Помисли си да се върне. Помисли си да се качи отново по стълбите и да влезе в апартамента и някак да оправи нещата. Или, ако не да ги оправи, поне да ги смекчи.

Да ги смекчи. Това щеше да е хубаво.

Жената с тъмния като лакрица белег през шията се зададе с поклащаща се походка по покрития коридор към тях, с оковани глезени и китки: от двете й страни стоеше по един санитар. Тя придоби щастливо изражение, издаде подобни на патешко крякане звуци и се опита да раздвижи лакти.

— Какво е направила? — попита Чък.

— Тази ли? — каза санитарят. — Това тук е старата Маги. Маги Лунатичката, така я наричаме. Просто отива на хидротерапия. Обаче не можем да рискуваме с нея.

Маги спря пред тях, и санитарят направи неубедителен опит да я накара да продължи, но тя го блъсна назад с лакти, заби пети в камъка, и един от санитарите завъртя очи и въздъхна.

— Сега се захвана да ви просвещава в своето учение, чувате ли?

Маги вдигна поглед към лицата им: главата й беше наклонена надясно и се движеше като на костенурка, която предпазливо се измъква от корубата си.

— Аз съм пътят — рече тя. — Аз съм светлината. И няма да ви пека проклетите пайове. Няма. Ясно ли ви е?

— Разбира се — каза Чък.

— Можеш да се обзаложиш — каза Теди. — Никакви пайове.

— Били сте тук. Ще останете тук. — Маги подуши въздуха. — Това е вашето бъдеще и вашето минало, и то се движи циклично, както луната се движи циклично около земята.

— Да, госпожо.

Тя се наведе по-близо и ги подуши. Първо Теди, после Чък.

— Те пазят тайни. Ето какво подхранва този ад.

— Е, това и пайовете — каза Чък.

Тя му се усмихна, и за миг изглеждаше, сякаш някой с ясно съзнание беше влязъл в тялото й и беше преминал зад зениците й.

— Смей се — каза тя на Чък. — Хубаво е за душата. Смей се.

— Добре — каза Чък. — Ще го направя, мадам.

Тя докосна носа му със закривен като кука пръст.

— Искам да те запомня така — засмян.

А после тя се обърна и тръгна. Санитарите тръгнаха в крак с нея, поеха надолу по покрития коридор и през една странична врата влязоха в болницата.

Чък каза:

— Забавно момиче.

— От онези, които би довел вкъщи при мама.

— А после тя убива мама и я заравя в някоя външна постройка, но все пак… — Чък запали цигара. — Ледис.

— Уби жена ми.

— Каза ми това. Как?

— Беше подпалвач.

— И това каза.

— Беше също и човекът по поддръжката в нашата сграда. Скара се със собственика. Собственикът го уволни. По онова време знаехме единствено, че пожарът е бил умишлено подпален. Някой го беше подпалил. Ледис беше в един списък със заподозрени, но им трябваше известно време да го намерят, а когато успяха, той си беше измислил алиби. По дяволите, дори не бях сигурен, че е той.

— Какво те накара да си промениш мнението?

— Преди година отварям вестника, и ето ти го и него. Изгорил до основи някакво училище, в което работел. Същата история — уволнили го и той се върнал, подпалил сутерена, впръскал вода в парата на бойлера, за да експлодира. Точно същият начин на действие. Напълно. В училището нямало деца, но директорката била там, останала да работи до късно. Загинала. Ледис бил изправен на съд, заявил, че чувал гласове, и още какво ли не, което няма нужда да споменавам, и го въдворили в Шаток. Нещо се случило там — не знам какво — но го прехвърлили тук преди шест месеца.

— Но никой не го е виждал.

— Никой в отделенията А и Б.

— Което предполага, че е във В.

— Да.

— Или мъртъв.

— Възможно е. Още една причина да намерим гробището.

— Да кажем обаче, че не е мъртъв.

— Добре…

— Ако го намериш, Теди, какво ще направиш?

— Не знам.

— Не ме будалкай, шефе.

Към тях се зададоха две сестри: токчетата им потракваха, телата им се притискаха плътно към стената, за да се предпазят от дъжда.

— Момчета, целите сте мокри — каза едната от тях.

— Целите мокри? — каза Чък и онази, която беше най-близо до стената, дребно момиче с къса черна коса, се засмя.

След като отминаха, чернокосата сестра погледна назад през рамо към тях.

— Вие, господа щатски шерифи, винаги ли сте така закачливи?

— Зависи — каза Чък.

— От?

— Качеството на персонала.

Това накара и двете да спрат за момент, а после схванаха, и чернокосата сестра зарови лице в рамото на другата, и те избухнаха в смях и тръгнаха към вратата на болницата.

Господи, колко много завиждаше Теди на Чък. На способността му да вярва в думите, които изричаше. В глупавите флиртове. В непринудената си, присъща на американските войници, склонност към бързата, безсмислена игра на думи. Но най-много от всичко — за лекотата на неговия чар.

Чаровното държание никога не се беше отдавало лесно на Теди. След войната беше започнало да му се отдава още по-трудно. След Долорес — вече съвсем не.

Чарът беше луксът на онези, които все още вярваха в изначалната правота на нещата. В чистотата и оградите от колове.

— Знаеш ли — каза той на Чък — последната сутрин, когато бях с жена си, тя говори за пожара в „Коконът Гроув“.

— Така ли?

— Там се запознахме. В „Гроув“. Тя имаше богата съквартирантка и ме пуснаха да вляза, защото даваха отстъпка за служителите. Беше точно преди да отплавам. Танцувах с нея цяла нощ. Дори фокстрот.

Чък проточи глава от стената и погледна Теди в лицето.

— Ти да танцуваш фокстрот? Опитвам се да си го представя, но…

— Хей, човече — каза Теди, — ако беше видял жена ми онази нощ… Щеше да подскачаш по пода като зайче, ако беше поискала.

— Значи се запозна с нея в „Коконът Гроув“?

Теди кимна:

— А после той изгоря, докато бях в… Италия ли беше? Да, тогава бях в Италия — и тя смяташе този факт за, не знам, може би за многозначителен. Тя изпитваше ужас от огъня.

— Но е загинала в пожар — каза тихо Чък.

— Това е върхът на всичко, нали? — Теди прогони образа й от онази последна сутрин, облегнала крак на стената на банята, гола, с тяло, опръскано със засъхнала бяла пяна.

— Теди?

Теди го погледна.

Чък разпери длани.

— Ще те подкрепя в това. Въпреки всичко. Искаш да намериш Ледис и да го убиеш? Това е тип-топ, що се отнася до мен.

— Тип-топ. — Теди се усмихна. Не бях чувал това от…

— Но, шефе, трябва да знам какво да очаквам. Говоря сериозно. Трябва да оправим тая каша, иначе ще свършим в някое ново „Изслушване Кифовър“ или нещо от тоя род. Всички гледат напоследък, нали знаеш? Всички гледат нас. Наблюдават. Светът става по-малък с всяка минута. — Чък отметна назад кичура буйна коса, паднал на челото му. — Мисля, че знаеш за това място. Мисля, че знаеш гадости, които не си ми казал. Мисля, че си дошъл тук да причиниш вреда.

Теди сложи ръка на сърцето си.

— Сериозно говоря, шефе.

Теди каза:

— Мокри сме.

— Е, и?

— Мисълта ми е: Можем ли да станем по-мокри?

Излязоха през портата и тръгнаха по брега. Дъждът покриваше всичко като одеяло. Вълни колкото къщи се удряха в скалите. Издигаха се високо, а после се разбиваха, за да направят място за нови.

— Не искам да го убивам — изкрещя Теди, за да надвика рева.

— Не ли?

— Не.

— Не съм сигурен, че ти вярвам.

Теди сви рамене.

— Какво щях да направя, ако това беше моята жена ли? — каза Чък. — Щях да го убия два пъти.

— Уморих се да убивам — каза Теди. — Колко души съм убил през войната? Загубих представа. Как е възможно това, Чък? Но загубих.

— И все пак. Това е жена ти, Теди.

Откриха няколко оголени остри, черни камъка, които се издигаха откъм далечния край на брега към дърветата, и се изкачиха навътре на сушата.

— Виж — каза Теди, щом като стигнаха до малко плато и кръг от високи дървета, които възпираха донякъде дъжда, — все още поставям работата на първо място. Откриваме какво се е случило с Рейчъл Соландо. А ако срещна Ледис, докато се занимавам с това? Страхотно. Ще му кажа, че знам, че е убил жена ми. Ще му кажа, че ще чакам на сушата, когато го освободят. Ще му кажа, че няма да диша въздух като свободен човек, докато съм жив.

— И това е всичко? — попита Чък.

— Това е всичко.

Чък избърса очи с ръкава си и отметна косата от челото си.

— Не ти вярвам. Просто не ти вярвам.

Теди се загледа на юг от кръга дървета и видя покрива на „Ашклиф“, пригодените му за наблюдение тавански прозорци.

— И не мислиш ли, че Коули знае защо си тук в действителност?

— В действителност съм тук заради Рейчъл Соландо.

— Но, по дяволите, Теди, ако онзи тип, който е убил жена ти, е въдворен тук, тогава…

— Той не беше осъден за това. Не съществува нищо, което да обвързва мен и него. Нищо.

Чък седна на един камък, подаващ се от земята, и наведе глава заради дъжда.

— Гробището тогава. Защо не видим дали не можем да го намерим, след като сега сме тук? Ако видим надгробен камък с името „Ледис“, ще знаем, че половината битка е приключила.

Теди се загледа към кръга от дървета, черни и гъсти.

— Добре.

Чък се изправи.

— Какво ти каза тя, между другото?

— Коя?

— Онази пациентка. — Чък щракна с пръсти. — Бриджет. Тя ме изпрати да й донеса вода. Знам, че ти каза нещо.

— Не е.

— Не е ли? Лъжеш. Знам, че тя…

— Написа го — каза Теди и потупа джобовете на шлифера си, в търсене на тефтерчето.

Накрая го откри във вътрешния джоб и го запрелиства.

Чък започна да подсвирква и да потропва с крака в меката земя в такта на церемониален марш.

Когато намери страницата, Теди каза:

— Достатъчно, Адолф.

Чък се приближи:

— Намери ли го?

Теди кимна и обърна тефтера така, че Чък да може да види листа, единствената дума, написана там, надраскана със сбит почерк и вече започваща да се разтича под дъжда:

бягайте

9

Откриха камъните на около половин километър във вътрешността на сушата, докато небето бързо притъмняваше под облаците с плоска долна част. Изкачиха се по подгизнали стръмни брегове, където морската трева беше отпусната и лъскава под дъжда, и двамата се покриха с кал от катеренето и препъването по пътя нагоре.

Под тях лежеше поле, равно под облаците, голо, с изключение на някой и друг самотен храст, няколко тежки листа, подхвърлени от бурята, и множество дребни камъни, за които Теди отначало предположи, че са се появили заедно с листата, понесени по вятъра. На половината път надолу по далечния край на скалистия бряг обаче спря и ги погледна отново.

Бяха пръснати из полето на малки, плътни купчинки, всяка отделена от най-близката до нея с около петнадесет сантиметра, и Теди сложи ръка на рамото на Чък и посочи към тях.

— Колко купчини можеш да преброиш?

— Какво? — каза Чък.

— Тези камъни — каза Теди. — Виждаш ли ги?

— Да.

— Натрупани са на отделни купчини. Колко можеш да преброиш?

Чък го погледна, сякаш бурята го беше ударила в главата.

— Това са камъни.

— Говоря сериозно.

Чък отново му отправи онзи поглед, а после насочи вниманието си към полето. След минута каза:

— Преброих десет.

— И аз.

Калта поддаде под крака на Чък и той се подхлъзна: размаха назад ръка, която Теди улови и задържа, докато Чък се закрепи стабилно.

— Може ли да слезем? — попита Чък и отправи към Теди, леко раздразнен, гримаса.

Проправиха си път до долу и Теди отиде до купчините от камъни и видя, че оформяха две редици, една над друга. Някои купчини бяха много по-малки от други. В някои имаше само по три-четири камъка, докато други съдържаха по повече от десет, може би дори двайсет.

Теди тръгна между двата реда, а после спря, погледна през рамо към Чък и каза:

— Преброили сме погрешно.

— Как?

— Между тези две купчини тук? — Теди го изчака да дойде при него, а после двамата погледнаха надолу към мястото. — Точно ето там има един камък. В собствена единична купчина.

— В този вятър? Не, паднал е от някоя от другите купчини.

— Намира се на равно разстояние от другите купчини. На петнадесет сантиметра вляво от тази, на петнадесет сантиметра от онази. А в следващата редица същото се случва два пъти. Единични камъни.

— Значи…?

— Значи има тринайсет купчини от камъни, Чък.

— Мислиш, че тя е оставила това. Наистина го мислиш.

— Мисля, че някой го е направил.

— Още един код.

Теди приклекна до скалите. Издърпа шлифер над главата си и изпъна пешовете му пред тялото си, за да предпази тефтера си от дъжда. Движеше се странично като рак и спираше при всяка купчина да преброи камъните и да запише броя им. Когато свърши, имаше дванайсет числа:

18-1-4-9-5-4-23-1-12-4-19-14-5.

— Може би е комбинация — каза Чък — за най-големия катинар на света.

Теди затвори тефтера и го сложи в джоба си:

— Добър опит.

— Благодаря, благодаря — каза Чък. — Ще се появявам два пъти на нощ да правя фокуси в Катскилс. Няма ли да излезеш?

Тръгнаха на север: скалистите брегове бяха далече от дясната им страна, а „Ашклиф“ — забулена в мъгла от лявата им страна някъде в бушуващия вятър и дъжда. В следващия половин час бурята значително се усили, и те притиснаха рамене един до друг, за да чуват думите си, и залитаха като пияници.

— Коули те попита дали си от военното разузнаване. Излъга ли го?

— И да, и не — каза Теди. — Уволниха ме от редовната армия.

— Как постъпи там, обаче?

— Още след обучението. Изпратиха ме в школата за радисти.

— А оттам?

— Един бърз курс във военното училище и после, да, в разузнаването.

— Тогава как в крайна сметка си в кафява униформа?

— Издъних се. — На Теди му се наложи да изкрещи думите, за да надвика вятъра. — Издъних се с едно разшифроване. Координатите на вражеските позиции.

— Колко сериозно?

Теди още чуваше шума, който се беше разнесъл по радиото. Писъци, пукот на статично електричество, викове, статично електричество, картечен огън, последван от още писъци, още викове и още статично електричество. И глас на момче, на близкия заден план на целия този шум, който казваше: „Видяхте ли къде отиде останалата ми част?“

— Около половин батальон — извика Теди във вятъра. — Сервираха ги като пай с месо.

В продължение на минута в ушите му не се чуваше нищо друго, освен вихрушката, а после Чък изкрещя:

— Съжалявам. Това е ужасно.

Изкачиха билото на малка могила и вятърът на върха едва не ги отвя от нея, но Теди хвана здраво лакътя на Чък и те се устремиха напред, с наведени глави, и вървяха така известно време, привели глави и тела, за да се предпазят от вятъра, и отначало дори не забелязаха надгробните камъни. Продължиха да вървят с усилие, и после Теди се блъсна в една плоча, която се килна назад и вятърът я изтръгна от дупката й, и тя лежеше на задната си страна, с лицевата страна към него:

ЯКОБ ПЛАУ

ПОМОЩНИК-БОЦМАН

1832–1858

Едно дърво се прекърши от лявата им страна, и пукотът му прозвуча като удар на брадва, забиваща се в ламаринен покрив, и Чък изкрещя: „Иисусе Христе“, а вятърът вдигна части от дървото и те се изстреляха покрай очите им.

Влязоха в гробището с вдигнати към лицата си ръце, и пръстта, листата и парчетата от дървета сякаш бяха оживели и заредени с електричество, и паднаха няколко пъти, почти заслепени от бурята, и Теди видя някъде напред плътно очертание като от въглен и започна да сочи: виковете му заглъхваха във вятъра. Голяма отломка от нещо мина толкова близо до главата му, че той усети как докосва косата му, и те побягнаха, докато вятърът удряше краката им, а пръстта се надигаше и големи късове от нея се допираха към коленете им.

Мавзолей. Вратата беше стоманена, но счупена при пантите, и от основата се подаваха бурени. Теди дръпна вратата и вятърът се вряза в него, блъсна го наляво заедно с вратата, и той падна на земята, а вратата се изтръгна от счупената си долна панта, издаде зловещо, подобно на вой скърцане, и после се блъсна назад в стената. Теди се подхлъзна в калта, изправи се и вятърът го блъсна в раменете и той се свлече на едно коляно, видя черния вход, зейнал пред него, хвърли се напред през тинята и пропълзя вътре.

— Някога виждал ли си такова нещо? — попита Чък, докато стояха на входа и гледаха как островът бушува яростно. Вятърът беше изпълнен с мръсотия и листа, клони и камъни, и непрекъснатия дъжд, и скимтеше като глутница глигани и обсипваше земята с отломки.

— Никога — каза Теди, и те се отдръпнаха от прага.

Чък намери във вътрешния джоб на палтото си кибрит, който беше още сух, запали три наведнъж и се опита да препречи вятъра с тялото си, и видяха, че върху бетонната плоча в средата на помещението нямаше нито ковчег, нито тяло — или преместен, или откраднат през годините, откакто беше погребан. В стената от другата страна на плочата беше вградена каменна пейка и те отидоха до нея, когато клечките изгаснаха. Седнаха, а вятърът продължаваше да бушува зад прага и да блъска вратата в стената.

— Обаче е доста хубаво, а? — каза Чък. — Природата сякаш е полудяла, цветът на небето… Видя ли как се преметна назад онзи надгробен камък?

— Аз го бутнах, но, да, това беше впечатляващо.

— Леле. — Чък изстиска маншетите на панталоните си, докато под краката му се образуваха локви, и притисна подгизналата си риза към гърдите. — Предполагам, че трябваше да останем по-близо до началната точка. Може да се наложи да изкараме бурята. Тук.

Теди кимна:

— Не знам достатъчно за ураганите, но имам чувството, че тепърва набира скорост.

— А ако вятърът смени посоката си? Това гробище ще се озове тук.

— Все пак предпочитам да съм тук вътре, отколкото там навън.

— Разбира се, но да търсим възвишение по време на ураган? Колко сме умни, по дяволите?

— Не много.

— Беше толкова бързо. В един миг беше просто пороен дъжд, в следващия сме като Дороти, отправила се към Оз.

— Онова беше торнадо.

— Кое?

— В Канзас.

— О.

Воят се усили и Теди чу как вятърът се насочва към дебелата каменна стена зад него, и блъска по нея като с юмруци, докато той почувства как ударите сякаш отекват по гърба му.

— Тепърва набира скорост — повтори той.

— Какво предполагаш, че правят всички онези откачалки сега?

— Крещят в отговор — каза той.

Известно време останаха да седят мълчаливо и всеки изпуши по една цигара. Теди си спомни за онзи ден на бащината си лодка, за първото си осъзнаване, че природата е безразлична към него и далеч по-могъща, и си представи вятъра като същество с ястребово лице и закривен като кука клюн, докато се спуска над мавзолея и грачи. Като гневно същество, което превръщаше вълните в кули и сдъвкваше къщите, превръщайки ги в кибритени клечки, и можеше да го вдигне в хватката си и да го запрати до Китай.

— Бях в Северна Африка през четирийсет и втора — каза Чък. — Преживях две пясъчни бури. Изобщо не могат да се сравнят с това обаче. Но пък и човек забравя. Може би е било също толкова лошо.

— Мога да приема това — каза Теди. — Искам да кажа, не бих излязъл в нещо като това, което става сега, няма да тръгна да се разхождам, но студът е по-лош от това. Ардените. За бога, дъхът ти излиза замръзнал от устата. И до днес мога да го почувствам. Толкова студено, че имах чувството, че пръстите ми горят. Как обясняваш това?

— В Северна Африка си патехме от горещината. Хора умираха от нея. Просто си стоят там в един миг, и в следващия са паднали на палубата. Хора получаваха инфаркт от жегата. Застрелях онзи тип и кожата му беше толкова мека от горещината, че почти се обърна и я видя как излита от другата страна на тялото му. — Чък почука с пръст по пейката. — Видя я как излита — каза тихо той. — Кълна се в Бога.

— Това ли е единственият човек, когото си убил?

— От упор. А ти?

— С мен беше обратното. Убих много, видях повечето от тях.

— Теди облегна глава на стената и вдигна поглед към тавана. — Ако някога имам син, не знам дали бих го пуснал да отиде на война. Дори война като тази, в която нямахме избор. Не съм сигурен, че е редно да искат това от когото и да било.

— Кое?

— Да убива.

Чък повдигна коляно към гърдите си.

— Родителите ми, приятелката ми, някои от приятелите ми, които не можаха да минат физическите тестове — всички те питат, нали знаеш?

— Да.

— Какво е било усещането. Ето какво искат да знаят. И ти се иска да кажеш: Не знам какво беше усещането. Това се случи на някой друг. Аз само го наблюдавах отгоре или нещо такова. — Той протегна ръце. — Не мога да го обясня по-добре. Не звучи ли донякъде смислено?

Теди каза:

— В Дахау пазачите от СС ни се предадоха. Петстотин души. Сега, там имаше репортери, но те бяха видели и всичките тела, натрупани на купчини на железопътната гара. Можеха да усетят точно мириса на това, чийто мирис усещахме ние. Гледаха ни и искаха да правим каквото правехме. А ние, спор няма, искахме да го направим. Затова екзекутирахме до един онези проклети шваби. Обезоръжихме ги, изправихме ги срещу стените, екзекутирахме ги. Покосихме с картечен огън над триста души едновременно. Вървяхме по редицата и пронизвахме с куршуми главите на всички, които още дишаха. Чиста проба военно престъпление. Нали? Но, Чък, това беше най-малкото, което можехме да направим. Проклетите репортери ръкопляскаха. Затворниците от лагера бяха толкова щастливи, че плачеха. Затова им предадохме неколцина от щурмоваците. И те ги разкъсаха на парченца. До края на онзи ден бяхме затрили петстотин души от лицето на земята. Бяхме ги убили всичките. Никаква самозащита, никаква война. Това беше убийство. И въпреки това нямаше сива зона. Те заслужаваха много по-лоши неща. Така че, чудесно — но как живееш с това? Как казваш на жена си, на родителите и на децата си, че си направил това? Че си екзекутирал невъоръжени хора. Че си убивал момчета? Момчета с оръжия и униформи, но все пак момчета? Отговорът е: Не им казваш. Те никога няма да разберат. Защото онова, което си направил, е било заради правилната причина. Но стореното от теб е било също така и погрешно. И никога няма да го отмиеш.

След известно време Чък каза:

— Поне е било заради правилната причина. Някога поглеждал ли си някой от тези бедни копелета, завърнали се от Корея? Те още не знаят защо са били там. Ние спряхме Адолф. Спасихме милиони животи. Нали така? Ние направихме нещо, Теди.

— Да, направихме — призна Теди. — Понякога това е достатъчно.

— Трябва да е. Нали така?

Покрай вратата профуча цяло дърво, с клоните надолу, с корени, стърчащи нагоре като рога.

— Видя ли това?

— Да. Ще се появи насред океана, например, и ще си каже: „Я чакай малко. Това не е правилно“.

— „Би трябвало да съм ей там“.

— „Трябваха ми години да направя този хълм да изглежда както аз исках“.

Те се разсмяха тихо в тъмнината и загледаха как островът се носи бързо като трескав сън.

— Е, всъщност колко знаеш за това място, шефе?

Теди сви рамене:

— Знам някои неща. Не твърде много. Достатъчно, за да ме изплаши.

— О, страхотно. Ти си изплашен. Какво тогава се предполага, че трябва да изпитва един простосмъртен?

Теди се усмихна:

— Неподправен ужас?

— Добре. Смятай ме за ужасен.

— Известно е като експериментално лечебно заведение. Казах ти — радикална терапия. Средствата за издръжката му идват отчасти от държавата, отчасти от Бюрото за федералните затвори, но главно от фонд, създаден през петдесет и първа от Вътрешната комисия за антиамериканска дейност.

— О — каза Чък. — Направо върхът. Да се борят с комунистите от остров в бостънското пристанище. Как изобщо човек може да прави това?

— Експериментират върху ума. Така предполагам. Записват каквото знаят, може би го предават на старите приятелчета на Коули от Отвъдморските служби в ЦРУ. Не знам. Някога чувал ли си за фансиклидина?

Чък поклати глава.

— За ЛСД? За мескалина?

— Не и пак не.

— Това са халюциногени — каза Теди. — Лекарства, които ти докарват халюцинации.

— Ясно.

— Дори в минимални дози, абсолютно нормални хора — ти или аз — започват да виждат разни неща.

— Обърнати надолу с клоните дървета, прелитащи покрай вратата ни?

— А, там е проблемът. Ако и двамата го виждаме, не е халюцинация. Всеки вижда различни неща. Да кажем, че поглеждаш надолу точно сега и виждаш, че ръцете ти са се превърнали в кобри и кобрите се надигат, разтваряйки челюсти, за да ти изядат главата?

— Бих казал, че това ще е адски лош ден.

— Или виждаш тези дъждовни капки, превърнати в пламъци? Храст, превърнал се в нападащ тигър?

— Още по-лош ден. Изобщо не е бивало да ставам от леглото. Но, хей, искаш да кажеш, че едно хапче може да те накара да си мислиш, че такива гадости се случват наистина?

— Не просто „може“. Ще го направи. Ако вземеш подходящата доза, наистина ще получиш халюцинации.

— Бива си ги тези хапчета.

— Да, наистина. А какво прави голямо количество от тези хапчета? Предполага се, че ефектът им е подобен на това да страдаш от тежка шизофрения. Как се казваше онзи тип, Кен. Със студените крака. Той вярва в това. Леонора Грант — тя не виждаше теб. Виждаше Дъглас Феърбанкс.

— Не забравяй, приятелю — също и Чарли Чаплин.

— Бих го имитирал, но не знам как звучи.

— Хей, не е зле, шефе. Можеш да откриваш представленията ми в Катскилс.

— Имало е документирани случаи на шизофреници, които са изтръгвали собствените си лица, защото са смятали, че ръцете им са нещо друго — животни или нещо такова. Виждат неща, които не са там, чуват гласове, които никой друг не чува, скачат от напълно здрави покриви, защото мислят, че сградата гори, и така нататък, и така нататък. Халюциногенните вещества предизвикват подобни илюзии.

Чък насочи пръст към Теди:

— Изведнъж взе да говориш много по-ерудирано от обикновено.

Теди каза:

— Какво мога да ти кажа? Подготвих си домашното. Чък, какво мислиш, че ще стане, ако дадеш халюциногени на хора с крайно силна форма на шизофрения?

— Никой не би направил това.

— Правят го и е законно. Само човешките същества страдат от шизофрения. Тя не поразява плъховете, зайците или кравите. Така че как ще тестваш лечения за нея?

— Върху човешки същества.

— Дай една пура.

— Пура, която си е само пура обаче, нали?

Теди каза:

— Ако така ти харесва.

Чък се изправи, подпря ръце на каменната плоча и се загледа към бурята.

— Значи дават на шизофрениците лекарства, от които шизофренията им се усилва?

— Това е едната тестова група.

— Каква е другата?

— На хора, които нямат шизофрения, се дават лекарства, за да се види как ще реагират мозъците им.

— Дивотии.

— Това е публично достояние, приятел. Посети психиатрична конференция някой ден. Аз съм ходил.

— Но ти каза, че е законно.

— Законно е — каза Теди. — Така е било и с изследванията по евгеника.

— Но ако е законно, не можем да направим нищо по въпроса.

Теди се наведе навътре към плочата:

— Безспорно. Все още не съм тук да арестувам някого. Изпратиха ме да събера информация. Това е всичко.

— Чакай малко — изпратили са те? За бога, Теди, колко дълбоко сме затънали тук, да му се не види?

Теди въздъхна и погледна към него:

— Дълбоко.

— Върни се назад. — Чък вдигна ръка. — Започни отгоре. Как се замеси във всичко това?

— Започна с Ледис. Преди година — каза Теди. — Заминах за Шаток под предлог, че искам да разговарям с него. Скалъпих някаква глупава история как известен негов съучастник е издирван с федерална заповед и мисля, че Ледис може да хвърли известна светлина по въпроса за местонахождението му. Проблемът беше, че Ледис не беше там. Прехвърлили го в „Ашклиф“. Обаждам се тук, но те твърдят, че нямат сведения за него.

— И?

— И това събужда любопитството ми. Обаждам се до някои от психиатричните клиники в града и всички знаят за „Ашклиф“, но никой не иска да говори за това. Разговарям с надзирателя на болницата за душевноболни престъпници „Рентън“. Бях го срещал няколко пъти преди, и казвам: „Боби, какъв е големият проблем? Това е болница, и в същото време — затвор, не е различно от твоето заведение“, а той клати глава. Казва: „Теди, това място е нещо съвсем различно. Нещо строго поверително. Свързано със сложни и тайни методи. Не отивай там“.

— Но ти отиваш — рече Чък. — А на мен ми възлагат да те придружа.

— Това не беше част от плана — каза Теди. — Отговорникът ми казва, че трябва да си взема партньор. И аз си вземам партньор.

— Значи само чакаш оправдание да дойдеш тук?

— До голяма степен — каза Теди, — и, по дяволите, не можех да се обзаложа, че някога ще се случи. Искам да кажа, дори ако имаше бягство на пациент, не знаех дали ще съм там, когато се случи. Или пък дали на някой друг ще бъде възложено да го разследва. Или, по дяволите, милион „ако“. Извадих късмет.

— Късмет ли? По дяволите.

— Какво?

— Това не е късмет, шефе. Късметът не работи така. Светът не работи така. Мислиш, че просто случайно са те зачислили към тази група?

— Разбира се. Звучи малко откачено, но…

— Когато най-напред се обади в „Ашклиф“ да разпитваш за Ледис, представи ли се?

— Разбира се.

— Ами тогава…

— Чък, това беше преди цяла една година.

— Е, и? Не мислиш ли, че водят отчет? Особено в случая с пациент, за когото твърдят, че нямат досие?

— Пак ще кажа — беше преди дванайсет месеца.

— Теди, за бога. — Чък сниши глас, положи дланите си върху плочата и продължително си пое дъх. — Да кажем, че вършат някоя гадост тук. Ами ако те следят още отпреди да стъпиш на този остров? Ами ако те са те довели тук?

— О, глупости.

— Глупости ли? Къде е Рейчъл Соландо? Къде има дори частица доказателство, че тя някога е съществувала? Показаха ни снимка на жена, и досие, което всеки може да е изфабрикувал.

— Но, Чък, дори ако са си я измислили, дори ако са инсценирали цялото това, пак няма как да са могли да предвидят, че аз ще бъда зачислен към случая.

— Ти си разпитвал, Теди. Оглеждал си това място, разпитвал си наоколо. Сложили са електрифицирана ограда около съоръжение за преработка на септични отпадъци. Направили са болнично отделение във военен форт. Държат по-малко от сто пациенти в заведение, което може да побере триста. Това място е дяволски страховито, Теди. В никоя друга болница не искат да говорят за него, и това не ти ли подсказва нещо? Имаш шеф на персонала с връзки отвъд океана, който получава средства от съмнителен фонд, създаден от Вътрешната комисия за разследване на антиамериканската дейност. Всичко в това място крещи: „правителствени операции“. И ти си изненадан от възможността, вместо ти да си проучвал тях през последната година, те да са проучвали теб?

— Колко пъти трябва да го кажа, Чък: откъде са можели да знаят, че ще бъда зачислен по случая с Рейчъл Соландо?

— Ти някакъв проклет тъпак ли си?

Теди се изправи и погледна Чък отвисоко.

Чък вдигна ръка.

— Съжалявам, съжалявам. Нервен съм, ясно?

— Ясно.

— Всичко, което искам да кажа, шефе, е, че са знаели, че веднага ще приемеш всяко оправдание да дойдеш тук. Убиецът на жена ти е тук. Всичко, което е трябвало да направят, е било да се престорят, че някой е избягал. А после са знаели, че ако трябва, и с овчарски скок ще прескочиш онова пристанище.

Вратата се изтръгна от единствената си панта и падна с трясък назад на входа, и те я проследиха как се стоварва като чук върху камъка, а след това се издига във въздуха и се изстрелва над гробището и изчезва в небето.

И двамата се втренчиха в прага, а после Чък каза:

— И двамата видяхме това, нали?

— Използват човешки същества като опитни морски свинчета — каза Теди. — Това не те ли тревожи?

— Ужасява ме, Теди. Но откъде знаеш това? Казваш, че са те изпратили да събереш информация. Кой те изпрати?

— При първата ни среща с Коули, нали го чу да пита за сенатора?

— Да.

— Сенатор Хърли. Демократ, от Ню Хампшир. Оглавява подкомисия по публичното финансиране за въпросите на душевното здраве. Видя колко много пари се изсипват на това място, и това не му хареса. Бях попаднал на тип на име Джордж Нойс. Нойс е прекарал известно време тук. В отделение В. Бил напуснал острова вече от две седмици, когато влязъл в един бар в Атълбъро и започнал да мушка с нож разни хора. Непознати. В затвора започва да говори, че в отделение В има дракони. Адвокатът му иска да пледира за невменяемост. Ако някога е имало невменяем човек, това е именно този тип. Той е откачен. Но Нойс уволнява адвоката си, застава пред съдията и се признава за виновен, почти умолява да го изпратят в затвора, в който и да е затвор, само не и в болница. Изкарва около година в затвора, но разумът му почва да се връща, и, в крайна сметка, той започва да разправя истории за „Ашклиф“. Истории, които звучат откачено, но сенаторът мисли, че може би не са толкова откачени, както предполагат всички останали.

Чък седна на плочата и запали цигара: пуши я известно време, докато обмисляше казаното от Теди.

— Но откъде е разбрал сенаторът как да те намери, и как двамата успяхте да откриете Нойс?

За миг на Теди му се стори, че видя светлини да се стрелват през експлозиите отвън.

— Всъщност се получи обратното. Нойс откри мен, а аз открих сенатора. Беше Боби Фарис, надзирателят в „Рентън“. Той ми се обади една сутрин и попита дали още се интересувам от „Ашклиф“. Казах: „Разбира се“, и той ми разказа за този затворник в „Дедъм“, който вдигал целия този шум за „Ашклиф“. Затова отидох до „Дедъм“ няколко пъти, говорих с Нойс. Нойс казва, че когато бил в колежа, една година около времето на изпитите станал доста напрегнат. Разкрещял се на един преподавател, разбил с юмрук прозорец в спалното помещение. Накрая го накарали да разговаря с някого в катедрата по психология. И в следващия момент се съгласява да участва в някакъв тест, за да може да събере малко джобни пари. Година по-късно е вън от колежа, завършен шизофреник, който говори безсмислици по уличните ъгли, привиждат му се разни неща, изобщо, всички признаци.

— Ето това хлапе отначало е било нормално…

Теди отново видя през бурята да припламват светлини, приближи се до вратата и се загледа навън. Светкавица? Щеше да е логично, предположи той, но не беше видял нито една преди това.

— Абсолютно нормален. Може би е имал известни — как го наричат тук? — „проблеми с овладяването на гнева“, — но като цяло, си е напълно нормален. Година по-късно е безумец. Та значи той вижда онзи тип един ден на Парк Скеуър, помисля си, че това е професорът, който най-напред му е препоръчал да се види с някого в катедрата по психология. Казано накратко — не е той, но Нойс го удря доста силно. Пращат го в „Ашклиф“. Отделение А. Но не остава там задълго. Дотогава вече е доста склонен към насилие тип и го изпращат в отделение В. Натъпкват го с халюциногенни препарати, отдръпват се и гледат как драконите идват да го изядат и той полудява. Предполагам, полудява малко повече, отколкото са се надявали, защото накрая, само за да го усмирят, извършили операция.

— Операция — каза Чък.

Теди кимна.

— Трансорбитална лоботомия. Тези са забавни, Чък. Зашеметяват те с електрошок и след това влизат в мозъка ти през очите със — забележи — шило за лед. Не се шегувам. Без анестезия. Ровят тук-там, измъкват няколко нервни влакна от мозъка ти, и после край, това е, всичко свършва. Лесна работа.

Чък каза:

— Нюрнбергският кодекс забранява…

— … експериментирането върху човешки същества от чисто научен интерес, да. Мисля, че имаме случай, основан на Нюрнберг. Така смяташе и сенаторът. Невъзможно. Експериментите са допустими, ако се използват, за да атакуват пряко заболяването на даден пациент. Така че стига един лекар да може да каже: „Хей, ние просто се опитваме да помогнем на горкия нещастник, да видим дали тези хапчета могат да предизвикат шизофрения, а тези хапчета тук могат да я спрат“ — тогава, от гледна точка на закона, те са невинни.

— Чакай малко, чакай малко — каза Чък. — Каза, че на този Нойс са му направили транс… ъъ…

— Трансорбитална лоботомия, да.

— Но ако целта на това, независимо колко средновековен е този метод, е да успокои някого, как така той успява да се върне да се сбие с някакъв тип на Парк Скеуър?

— Очевидно не е подействало.

— Това често ли се случва?

Теди отново видя извитите светлини, и този път беше напълно сигурен, че чу воя на двигател зад цялото скимтене.

— Господа щатски шерифи! — Гласът долетя немощно, понесен от вятъра, но и двамата го чуха.

Чък преметна крака над края на плочата, скочи и отиде при Теди на прага, и двамата видяха фаровете в далечния край на гробището и чуха звука на мегафон и пращенето на обратната връзка, а после:

— Господа щатски шерифи! Ако сте там, дайте ни сигнал, ако обичате. Говори заместник-надзирател Макферсън. Господа щатски шерифи!

Теди каза:

— Какво ще кажеш за това? Намериха ни.

— Това е остров, шефе. Винаги ще ни намерят.

Теди срещна погледа на Чък и кимна. За пръв път, откакто се бяха запознали, видя страх в очите на Чък, докато челюстта му се опитваше да се стегне, за да го скрие.

— Всичко ще бъде наред, партньоре.

— Господа шерифи! Тук ли сте?

Чък каза:

— Не знам.

— Аз знам — каза Теди, макар да не знаеше. — Дръж се за мен. Ще се махнем от това проклето място, Чък. Не се съмнявай.

И те излязоха от вратата и влязоха в гробището. Вятърът удряше телата им като отбор от нападатели, но те се задържаха на крака, хванати под ръка и вкопчени взаимно в раменете си, докато се препъваха към светлината.

10

— Да не сте луди, по дяволите?

Това бяха думи на Макферсън, който изкрещя във вятъра, докато джипът се спускаше надолу по импровизирана пътека по западния край на гробището.

Той беше на задната седалка, загледан назад към тях със зачервени очи, бурята беше отмила всички следи от чара му на провинциално момче от Тексас. Не им бяха представили шофьора. Младок, с мършаво лице и заострена брадичка — това беше кажи-речи всичко, което Теди успя да различи под качулката на дъждобрана му. Обаче караше джипа като професионалист, врязваше се през шубраците и разпилените от бурята отломки, сякаш изобщо не съществуваха.

— Току-що повишиха степента на това нещо — от тропическа буря до ураган. В момента ветровете нахлуват с около сто и петдесет километра в час. Очаква се към полунощ да достигнат скорост над двеста. А вие излизате да се поразходите в това нещо?

— Откъде разбрахте, че са повишили степента? — попита Теди.

— Любителска радиостанция, господин комисар. Очакваме да загубим и нея след няколко часа.

— Разбира се — каза Теди.

— Точно сега можехме да сме в онзи двор, но вместо това ви търсехме. — Той плесна по гърба на седалката си, после се обърна напред, приключил с тях.

Джипът изкачи с друсане едно възвишение и за миг Теди не виждаше друго, освен небе, не усещаше нищо под колелата, а после се завъртяха през един завой, който се спускаше стръмно заедно с пътеката, и Теди видя океана далече от лявата им страна: водата кипеше от експлозии, които избухваха, бели и широки като атомни гъби.

Джипът се вряза надолу през възвишение от малки хълмове, а после връхлетя в редица дървета: Теди и Чък се държаха за седалките, докато се блъскаха един в друг на задната седалка, а после дърветата останаха зад гърба им и те видяха задната стена на имението на Коули: пресякоха четвърт акър от дървени стърготини и борови иглички, преди да излязат на пътя към къщата, и шофьорът включи на по-висока предавка и се отправи шумно към главния вход.

— Ще ви заведем да се видите с д-р Коули — каза Макферсън, като погледна назад към тях. — Той направо няма търпение да говори с вас.

— А пък аз си мислех, че майка ми си е в Сиатъл — рече Чък.

Взеха душ в приземието на спалното помещение за персонала, и им дадоха дрехи от запасите за санитарите. Собствените им дрехи бяха изпратени в болничната пералня, и Чък си среса косата в банята, погледна бялата си риза и белите панталони и попита:

— Ще желаете ли да видите листа с вината? Специалитетът ни тази вечер е говеждо „Уелингтън“. Доста е добро.

Трей Уошингтън промуши глава в банята. Изглежда, че прикриваше усмивката си, докато оглеждаше преценяващо новите им дрехи, а после каза:

— Трябва да ви заведа при д-р Коули.

— Колко сме загазили?

— О, предполагам, че доста.

— Господа — каза Коули, когато влязоха в стаята, — хубаво е да ви видя.

Изглеждаше във великодушно настроение, с грейнал поглед, и Теди и Чък оставиха Трей на вратата, когато влязоха в заседателна зала на най-горния етаж на болницата.

Стаята беше пълна с лекари, някои — в бели лабораторни престилки, други — в костюми, всичките насядали около дълга маса от тиково дърво с настолни лампи с абажури от зелено стъкло пред столовете и тъмни пепелници, в които тлееха цигари или пури: единствената лула беше на Нахринг, който седеше начело на масата.

— Господа доктори, това са федералните шерифи от военната полиция, които обсъждахме. Шерифите Даниелс и Аул.

— Къде са ви дрехите? — попита един от мъжете.

— Добър въпрос — каза Коули, който, според Теди, се наслаждаваше страхотно на това.

— Бяхме навън в бурята — каза Теди.

— Навън в това време? — Докторът посочи към високите прозорци. Бяха облепени накръст с плътна лента и сякаш дишаха леко, изпускайки дъха си в стаята. Дъждът барабанеше по стъклата като с пръсти, а цялата сграда скърцаше под напора на вятъра.

— Боя се, че да — каза Чък.

— Бихте ли седнали, господа — каза Нахринг. — Тъкмо приключваме.

Те намериха две места в края на масата.

— Джон — обърна се Нахринг към Коули — необходим ни е консенсус по този въпрос.

— Знаеш какво е моето мнение.

— И мисля, че всички го уважаваме, но ако невролептиците могат да осигурят необходимото намаляване на диспропорциите на 5-хидрокситриптамин в серотонина, тогава не смятам, че имаме особено голям избор. Трябва да продължим изследването. Първата опитна пациентка, тази, хм, Дорис Уолш, отговаря на всички критерии. Не виждам проблем там.

— Просто се тревожа за цената.

— Далеч по-малка от тази на операцията, и вие го знаете.

— Говоря за рисковете от увреждания на основните нервни възли и мозъчната кора. Говоря за ранни изследвания в Европа, които са показали рискове от разрушаване на нервите, подобно на онези, предизвикани от енцефалит и мозъчни удари.

Нахринг отхвърли възражението, като вдигна ръка.

— Всички, които са „за“ искането на д-р Бротиган, моля, вдигнете ръце.

Теди видя как всички ръце на масата, с изключение на тази на Коули и още един мъж се вдигнаха във въздуха.

— Бих казал, че това е консенсус — каза Нахринг. — Тогава ще подадем петиция до борда да финансира изследването на д-р Бротиган.

Един млад мъж, навярно Бротиган, кимна в знак на благодарност към всеки край на масата. Беше с хлътнали бузи, безспорно американец, с гладки страни. Направи впечатление на Теди като човек, който имаше нужда от наблюдение — твърде сигурен, че ще изпълни и най-безумните мечти на родителите си.

— Добре тогава — каза Нахринг и затвори папката с метални халки пред себе си, когато погледна надолу по масата към Теди и Чък, — как е положението, господа шерифи?

Коули се надигна от мястото си и си приготви чаша кафе на бюфета.

— Носи се слух, че са открили двама ви в някакъв мавзолей.

Няколко души на масата се изсмяха тихо: лекарите вдигнаха юмруци към устата си.

— Знаете ли по-добро място, където да се скриете от ураган, когато сте навън? — каза Чък.

Коули каза:

— Тук. За предпочитане в сутерена.

— Разбрахме, че може да връхлети сушата с над двеста километра в час.

Коули кимна, с гръб към стаята.

— Тази сутрин Нюпорт, Роуд Айлънд, е изгубил трийсет процента от домовете си.

Чък каза:

— Моля се да не е пострадало и семейство Вандербилт.

Коули зае мястото си.

— Провинстаун и Тръро са били ударени днес следобед. Никой не знае колко лошо, защото пътищата са прекъснати, радиовръзката също. Но изглежда, че се е насочило право към нас.

— Най-силната буря, която е поразявала източното крайбрежие от трийсет години насам — каза един от лекарите.

— Превръща въздуха в чисто статично електричество — каза Коули. — Точно затова номераторът на централата се срина снощи. Точно затова звукът на радиостанциите беше накъсан, в най-добрия случай. Ако ни удари директно, не знам какво ще остане непокътнато.

— И именно затова — каза Нахринг — повтарям настояването си всички пациенти в Синята зона да бъдат завързани за леглата си.

— Синята зона ли? — попита Теди.

— Отделение В — каза Коули. — Пациенти, за които е постановено, че представляват опасност за себе си, за тази институция, и за широката общественост като цяло. — Той се обърна към Нахринг. — Не можем да направим това. Ако това заведение бъде наводнено, те ще се удавят. Знаете това.

— Доста голямо наводнение ще е нужно.

— Намираме се в океана. Всеки момент ще ни ударят ураганни ветрове със скорост над двеста километра в час. Едно „голямо наводнение“ определено изглежда възможно. Удвояваме пазачите. През цялото време следим къде се намира всеки пациент от Синята зона. Без изключения. Но не можем да ги приковем към леглата им. Те вече са заключени в килии, за бога. Това е престараване.

— Рисковано е, Джон. — Това беше изречено тихо от мъж с кестенява коса в средата на масата. Заедно с Коули, той беше единственият въздържал се при гласуването на въпроса, който обсъждаха, когато Теди и Чък влязоха най-напред. Той непрекъснато щракаше с химикалката си, и беше вперил поглед в плота на масата, но от тона му Теди разбра, че е приятел на Коули. — Това е истински риск. Да кажем, че електричеството прекъсне.

— Има резервен генератор.

— А ако и той се изключи? Килиите ще се отворят.

— Това е остров — каза Коули. — Къде ще отиде който и да е? Не е като да могат да хванат ферибот, да избягат в Бостън, и да предизвикат хаос. Ако ръцете им са вързани за леглата и това заведение се наводни, господа, всичките ще умрат. Това са двайсет и четири човешки същества. Ако, не дай Боже, нещо се случи в ограденото място? С останалите четирийсет и двама? Искам да кажа, за бога, вие можете ли да живеете с това? Аз не мога.

Коули огледа масата, и Теди внезапно почувства способност за съчувствие, идващо от него, което не беше усещал никога преди. Нямаше представа защо Коули ги беше допуснал да присъстват на това съвещание, но започваше да мисли, че този човек няма много приятели в тази стая.

— Докторе — каза Теди, — не искам да ви прекъсвам.

— Съвсем не, господин комисар. Ние ви доведохме тук.

Теди едва не подметна: без майтап?

— Когато говорихме тази сутрин за кода на Рейчъл Соландо…

— Всички ли са запознати с това, за което говори комисарят?

— Законът на Четирите — каза Бротиган с усмивка, в която на Теди му се прииска да забие чифт клещи. — Просто съм възхитен от това.

Теди каза:

— Когато говорихме тази сутрин, казахте, че нямате теории за последното указание. — „Кой е шейсет и седем?“ — каза Нахринг. — Да?

Теди кимна, а после се облегна назад в стола си, в очакване.

Откри, че всички на масата го гледат, объркани.

— Вие наистина не го виждате — каза Теди.

— Да виждаме какво, господин комисар? — Това беше изречено от приятеля на Коули, и Теди погледна бялата му престилка, и видя, че името му е Милър.

— Тук имате шейсет и шест пациенти.

В отговор те се втренчиха в него като деца на празненство за рожден ден, които чакат следващия букет на клоуна.

— Общо четирийсет и двама пациенти в отделенията А и Б. Двайсет и четирима в отделение В. Това прави шейсет и шест.

Теди видя как осъзнаването просветва върху няколко лица, но мнозинството все още изглеждаха потресени.

— Шейсет и шестима пациенти — каза Теди. — Това предполага, че отговорът на въпроса: „Кой е шейсет и седем?“ е, че тук има шейсет и седми пациент.

Мълчание. Няколко от лекарите се спогледаха през масата.

— Не следвам мисълта ви — каза накрая Нахринг.

— Какво има, което да не следвате? Рейчъл Соландо е намеквала, че съществува шейсет и седми пациент.

— Но няма такъв — каза Коули, протегнал ръце пред себе си върху масата. — Това е страхотна идея, господин комисар, и със сигурност щеше да разбие кода, ако беше вярна. Но две плюс две никога не е равно на пет, дори и да искате. Ако на острова има само шейсет и шест пациенти, тогава въпросът за шейсет и седми пациент е съмнителен. Разбирате ли какво имам предвид?

— Не — каза Теди, като се опитваше да запази гласа си спокоен. — Не следвам напълно мисълта ви по този въпрос.

Коули, изглежда, подбра внимателно думите си, преди да заговори, сякаш избираше най-простите:

— Ако, да кажем, този ураган не продължаваше, тази сутрин щяхме да сме приели двама нови пациенти. Това щеше да направи общия им брой шейсет и осем. Ако, пази Боже, някой пациент беше умрял в съня си нощес, това щеше да направи общия брой на пациентите ни шейсет и пет. Общият брой може да се променя ден по ден, седмица по седмица, в зависимост от многобройни променливи величини.

— Но — каза Теди — що се отнася до нощта, когато госпожица Соландо е написала кода си…

— Имаше шейсет и шест пациенти, включително и тя. Ще призная правотата ви в това, господин комисар. Но това все още е с едно число по-малко от шейсет и седем, нали? Опитвате се да наместите нещо на погрешното място.

— Но точно това беше нейната идея.

— Давам си сметка за това, да. Но идеята й е била погрешна. Тук няма шейсет и седми пациент.

— Ще позволите ли на партньора ми и мен да прегледаме досието на пациентката?

Това предизвика поредица от намръщени гримаси и възмутени изражения откъм масата.

— Категорично не — каза Нахринг.

— Не можем да направим това, господин комисар. Съжалявам.

Теди наведе глава за миг и погледна глупавата си бяла риза и панталоните в тон с нея. Приличаше на продавач на газирани напитки. Вероятно изглеждаше също толкова властен. Може би трябваше да сервира по няколко топки сладолед на хората в стаята, да види дали не може да ги спечели по този начин.

— Не можем да получим достъп до досиетата на персонала ви. Не можем да получим достъп до досиетата на пациентите ви. Как се предполага да открием изчезналата ви пациентка, господа?

Нахринг се облегна назад в стола си и наклони глава.

Ръката на Коули застина, с наполовина вдигната към устните му цигара.

Няколко от лекарите зашепнаха помежду си.

Теди погледна Чък.

Чък прошепна:

— Не ме гледай. Объркан съм.

Коули попита:

— Надзирателят не ви ли каза?

— Изобщо не сме говорили с надзирателя. Макферсън дойде да ни вземе.

— О — каза Коули, — боже мой.

— Какво?

Коули огледа останалите лекари, очите му бяха широко отворени.

— Какво? — повтори Теди.

Коули шумно изпусна въздуха през устата си и отново погледна надолу по масата към останалите.

— Намерихме я.

— Вие… какво?

Коули кимна и дръпна от цигарата си.

— Рейчъл Соландо. Намерихме я днес следобед. Тя е тук, господа. Точно след тази врата и надолу по коридора.

Теди и Чък едновременно погледнаха през рамо към вратата.

— Сега можете да си отдъхнете, господа шерифи. Вашето търсене приключи.

11

Коули и Нахринг ги поведоха надолу по настлан с черни и бели плочки коридор и през двойна врата в главното болнично отделение. Минаха покрай сестрински пункт вляво и свърнаха надясно в голямо помещение с издължени флуоресцентни електрически крушки и корнизи с формата на буква U, окачени на забити в тавана куки, и ето я и нея, седнала на едно легло, в бледозелена престилка, която свършваше точно над коленете й, тъмната й коса беше току-що измита и сресана назад над челото.

— Рейчъл — каза Коули, — отбихме се с няколко приятели. Надявам се, че не възразяваш.

Тя приглади подгъва на престилката под бедрата си и погледна Теди и Чък с детинско очакване.

По нея нямаше дори белег.

Кожата й беше с цвят на пясъчник. По лицето, ръцете и краката й нямаше нито едно петънце. Стъпалата й бяха боси, а кожата й беше без нито една драскотина, недокосната от клони, тръни или камъни.

— С какво мога да ви помогна? — попита тя Теди.

— Госпожице Соландо, дойдохме тук да…

— Продадете нещо?

— Мадам?

— Не сте дошли да продавате нещо, надявам се. Не искам да бъда груба, но съпругът ми взема всички тези решения.

— Не, мадам. Не сме дошли да продаваме нищо.

— Е, чудесно тогава. Какво мога да направя за вас?

— Можете ли да ми кажете къде бяхте вчера?

— Бях тук. Бях си вкъщи. — Тя погледна Коули. — Кои са тези мъже?

Коули каза:

— Полицаи са, Рейчъл.

— Да не се е случило нещо с Джим?

— Не — каза Коули. — Не, не. Джим е добре.

— Не и децата. — Тя се огледа наоколо. — Те са навън на двора. Не са се забъркали в някоя беля, нали?

Теди каза:

— Не, госпожице Соландо. Децата ви изобщо не са в беда. Съпругът ви е добре. — Той улови погледа на Коули и Коули кимна одобрително. — Ние просто, хм, научихме, че в района вчера е имало известен нарушител. Видели са го на вашата улица да раздава комунистическа литература.

— О, мили Боже, не. На деца ли?

— Не и доколкото ни е известно.

— Но в този квартал? На тази улица?

Теди каза:

— Боя се, че да, мадам. Надявах се, че можете да ни кажете къде сте била вчера, за да знаем дали пътищата ви са се пресичали с тези на въпросния джентълмен.

— Нима ме обвинявате, че съм комунистка? — Тя надигна гръб от възглавниците и стисна чаршафа в юмруците си.

Коули отправи към Теди поглед, който казваше: вие изкопахте дупката. Сега вие сам се измъкнете.

— Комунистка ли, мадам? Вие? Кой човек с ума си би си помислил това? Вие сте толкова истинска американка, колкото и Бети Грейбъл. Само слепец може да не го забележи.

Тя разтвори едната си ръка и пусна чаршафа, и разтри с нея капачката на коляното си.

— Но аз не приличам на Бети Грейбъл.

— Само в очевидния си патриотизъм. Не, бих казал, че приличате повече на Тереза Райт, мадам. Какъв беше онзи филм, който направи тя с Джоузеф Котън преди десетина-дванайсет години?

— „Сянка на съмнение“. Чувала съм го — каза тя и усмивката й беше едновременно мила и чувствена. — Джим се би в онази война. Върна се у дома и каза, че сега светът е свободен, защото американците са се били за него, и целият свят разбрал, че американският път е единственият.

— Амин — каза Теди. — Аз също се бих в тази война.

— Познавахте ли моя Джим?

— Боя се, че не, мадам. Сигурен съм, че е чудесен човек. В армията ли е?

При тази мисъл тя сбърчи нос:

— Морската пехота.

— „Винаги верни“ — каза Теди. — Госпожице Соландо, важно е да знаем всяко движение, което този нарушител е направил вчера. Може дори да не сте го видели. Той умее да се промъква незабелязано. Затова трябва да знаем какво сте правили вие, за да можем да съпоставим това с онова, което вече знаем за местонахождението му, за да можем да видим дали е възможно пътищата ви да са се пресичали.

— Като кораби в нощта?

— Точно. Значи разбирате?

— О, разбирам. — Тя седна изправена на леглото и подви крака под себе си, и Теди почувства движенията й в стомаха и слабините си.

— Така че, ако можете да ме поразходите из деня си… — каза той.

— Ами, да видим. Приготвих закуска на Джим и децата и после опаковах обяда на Джим и той тръгна, а след това изпратих децата на училище и после реших да вляза да поплувам в езерото.

— Често ли го правите?

— Не — каза тя, като се наведе напред и се засмя, сякаш той й беше подхвърлил закачка. — Просто, не знам, чувствах се малко смахнато. Нали знаете как се случва понякога? Просто се чувствате малко смахнато?

— Разбира се.

— Е, точно така се чувствах. Затова си свалих всичките дрехи и плувах в езерото, докато ръцете и краката ми станаха като пънове, толкова бяха натежали, а после излязох, изсуших се и веднага си облякох пак дрехите и си направих дълга разходка по брега. И пусках камъчета във водата и построих няколко пясъчни замъка. Малки.

— Помните ли колко? — попита Теди и почувства, че Коули се взира в него.

Тя се замисли, вдигнала очи към тавана.

— Помня.

— Колко?

— Тринайсет.

— Това е доста.

— Някои бяха много малки — каза тя. — Колкото чаена чаша.

— А после какво направихте?

— Помислих си за вас — каза тя.

Теди видя как Нахринг хвърля поглед към Коули от другата страна на леглото. Теди улови погледа на Нахринг, а Нахринг вдигна ръце, толкова изненадан, колкото и всички останали.

— Защо за мен? — попита Теди.

Усмивката й разкри бели зъби, които бяха почти сключени, ако не се брои червеното връхче на езика, притиснато между тях.

— Защото ти си моят Джим, глупчо. Ти си моят войник. — Тя се надигна на колене, посегна, взе ръката на Теди в своята и я помилва. — Толкова груба ръка. Обичам мазолите ти. Обичам как докосват грубо кожата ми. Липсваш ми, Джим. Никога не си вкъщи.

— Работя много — каза Теди.

— Седни. — Тя го дръпна за ръката.

Коули го побутна напред с поглед, затова Теди се остави да го отведат до леглото. Седна до нея. Каквото и да беше причинило онази виеща тревога в очите й на снимката, то си беше отишло от нея, поне временно, и, когато седеше толкова близо, беше невъзможно да не си даде напълно сметка колко е красива. Цялостното впечатление, което създаваше, беше, че е сякаш течна — тъмни очи, които блестяха с поглед, бистър като вода, бавно размотаващи се извивки на тялото й, които правеха крайниците й да изглеждат, сякаш плуват из въздуха, лице, което беше леко попрезряло в устните и брадичката.

— Работиш твърде много — каза тя и прокара пръсти през мястото точно под гърлото му, сякаш приглаждаше неравност във възела на вратовръзката му.

— Трябва да нося храната вкъщи — каза Теди.

— О, добре сме си — каза тя, и той усети дъха й по шията си. — Имаме достатъчно, за да преживяваме.

— Засега — каза Теди. — Мисля за бъдещето.

— Никога не си го виждал — каза Рейчъл. — Помниш ли какво казваше татко?

— Забравил съм.

Тя приглади с пръсти косата покрай слепоочието му.

— „Бъдещето е нещо, което скътваш настрана“, казваше той. „Аз плащам в брой“. — Тя се изкикоти тихо и се наведе към него толкова близо, че усещаше как гърдите й опират отзад в рамото му. — Не, скъпи, ние ще живеем за днешния ден. За настоящето.

Беше нещо, което Долорес казваше често. А устните и косата бяха подобни на нейните, дотолкова, че ако лицето на Рейчъл се приближеше още, на него можеше лесно да му бъде простено, ако си помислеше, че говори с Долорес. Дори имаха същата трепетна чувственост, за която Теди никога не беше сигурен — дори след всичките им години заедно — дали съпругата му изобщо си дава сметка колко е въздействаща.

Опита се да си спомни какво се очакваше да я попита. Знаеше, че от него се очаква да я върне обратно в релси. Да я накара да му разкаже за деня си вчера, това беше, да му каже какво се е случило, след като се е разхождала по брега и е построила онези замъци.

— Какво направи, след като се разходи до езерото? — попита той.

— Знаеш какво направих.

— Не.

— О, искаш да ме чуеш да го казвам. Така ли е?

Тя се наведе към него, така че лицето й беше малко под неговото, с тъмните й очи, загледани нагоре, и въздухът, който излезе от устата й, се издигна към неговата.

— Не помниш ли?

— Не.

— Лъжец.

— Говоря сериозно.

— Не, не говориш. Ако си забравил това, Джеймс Соландо, чакат те сериозни неприятности.

— Е, кажи ми — прошепна Теди.

— Ти просто искаш да го чуеш.

— Просто искам да го чуя.

Тя прокара ръка по скулата и брадичката му, и гласът й беше по-плътен, когато проговори:

— Върнах се още мокра от езерото, и ти ме облиза, за да ме изсушиш.

Теди покри лицето й с ръце, преди тя да успее да скъси разстоянието помежду им. Пръстите му се плъзнаха назад по слепоочията й, и той почувства влагата от косата й по палците си и я погледна в очите.

— Кажи ми какво друго прави вчера — прошепна той и видя как нещо се бори с чистата като вода яснота в очите й. Страх, беше напълно сигурен. А после страхът изби върху горната й устна и по кожата между веждите й. Той почувства как плътта й потръпва.

Тя се вгледа изпитателно в лицето му и очите й се разширяваха все повече и бързо се местеха ту насам, ту натам в ямките си.

— Аз те погребах — каза тя.

— Не, аз съм точно тук.

— Погребах те. В празен ковчег, защото вятърът беше отвял тялото ти чак отвъд Северния Атлантик. Погребах отличителните ти знаци, защото това беше всичко, което успяха да намерят. Тялото ти, твоето прекрасно тяло, което беше обгорено и изядено от акулите.

— Рейчъл — каза Коули.

— Като месо — каза тя.

— Не — рече Теди.

— Като почерняло месо, толкова прегоряло, че беше изгубило крехкостта си.

— Не, това не съм бил аз.

— Убиха Джим. Моят Джим е мъртъв. Така че кой си ти, по дяволите?

Тя се изтръгна от хватката му, пропълзя по леглото към стената, и после се обърна да погледне отново към него.

— Кой е този, по дяволите? — Тя посочи към Теди и го заплю.

Теди не можеше да помръдне. Взираше се в нея, в яростта, изпълваща очите й като вълна.

— Да ме изчукаш ли искаше, моряко? Това ли е? Да пъхнеш члена си в мен, докато децата ми играят в двора? Това ли беше планът ти? Пръждосвай се оттук, по дяволите! Чуваш ли ме? Изчезвай оттук, по…

Тя се хвърли към него, вдигнала едната си ръка над главата, и Теди сочи от леглото, а двама санитари се спуснаха покрай него, преметнали през рамо дебели кожени ремъци, хванаха Рейчъл под мишниците и я метнаха обратно на леглото.

Теди почувства как тръпки разтърсват тялото му и потта се излива на струи от порите му, а гласът на Рейчъл прогърмя из отделението:

— Ти, насилник такъв! Жесток шибан изнасилван! Съпругът ми ще дойде и ще ти пререже гърлото! Чуваш ли ме? Ще ти отреже шибаната глава и ще изпием кръвта! Ще се къпем в нея, гаден проклет кучи сине!

Един санитар легна напряко на гърдите й, а другият хвана здраво глезените й в масивната си ръка и те прокараха коланите през метални отвори в парапетите на леглото, кръстосаха ги върху гърдите и глезените на Рейчъл и ги издърпаха през отвори от другата страна, затегнаха ги и после пъхнаха краищата в закопчалки, и закопчалките щракнаха, когато се затвориха, и санитарите отстъпиха назад.

— Рейчъл — каза Коули: гласът му беше внимателен, бащински.

— Всичките сте шибани изнасилвани. Къде са дечицата ми? Къде са ми дечицата? Върнете си ми дечицата, гадни кучи синове такива! Дайте си ми децата!

Тя нададе писък, който се издигна и заседна в гръбнака на Теди като куршум, и се хвърли срещу ремъците, които я удържаха, толкова силно, че парапетите на подвижното легло издрънчаха, а Коули каза:

— Ще се върнем по-късно да видим как си, Рейчъл.

Тя го заплю и Теди чу как плюнката уцели пода, а после Рейчъл изпищя отново и по устната й изби кръв — сигурно я беше захапала — а Коули им кимна и тръгна, и те тръгнаха зад него, без да изостават. Теди погледна назад през рамо и видя, че Рейчъл го наблюдава, гледа го право в очите, докато изви рамене и ги повдигна от дюшека, и жилите на шията й изпъкнаха, а устните й бяха хлъзгави от кръв и слюнка, когато му изкрещя; изпищя, сякаш беше видяла всички мъртъвци от този век да влизат през прозореца й и да вървят към леглото й.

Коули имаше бар в кабинета си, и тръгна към него веднага щом влязоха, като прекоси стаята надясно, и точно тогава Теди го изгуби за момент. Коули изчезна зад пласт от бяла марля, и Теди си помисли:

Не, не сега. Не сега, за бога.

— Къде я намерихте? — попита Теди.

— На брега близо до фара. Мяташе камъчета в океана.

Коули се появи отново, но само защото Теди премести глава наляво, когато Коули продължи надясно. Когато Теди обърна глава, марлята покри вграден шкаф за книги, а после прозореца. Той разтри дясното си око, надявайки се противно на всички доказателства, но нямаше полза, а после той го почувства по протежение на цялата лява страна на главата си — каньон, пълен с лава, прорязваше черепа му точно под косата. Беше си помислил, че причината е в писъците на Рейчъл, набили се там вътре в главата му, яростния шум, но беше нещо повече от това, и болката изригна, сякаш някой бавно забиваше в черепа му остриетата на дузина кинжали, и той трепна и вдигна пръсти към слепоочието си.

— Господин комисар. — Вдигна поглед и видя Коули от другата страна на бюрото, призрачно размазано петно отляво.

— Да? — успя да каже Теди.

— Блед сте като смъртта.

— Добре ли си, шефе? — Внезапно до него застана Чък.

— Чудесно — изрече Теди, а Коули остави чашата си със скоч на бюрото, и звукът й беше като изстрел на ловна пушка.

— Седнете — каза Коули.

— Добре съм — каза Теди, но думите си проправиха път от мозъка до езика му като по стълба с шипове.

Костите на Коули изпукаха като горящо дърво, докато се облягаше на бюрото пред Теди.

— Мигрена ли?

Теди вдигна поглед към размазаното петно, което представляваше докторът. Щеше да кимне, но миналият опит го беше научил никога да не кима по време на някой от тези пристъпи.

— Да — успя да каже.

— Досетих се от начина, по който си разтривате слепоочието.

— О.

— Често ли ги получавате?

— Половин дузина… — Устата на Теди пресъхна и му трябваха няколко секунди да събере отново малко влага върху езика си — … пъти в годината.

— Имате късмет — каза Коули. — Във всеки случай, поне в едно отношение.

— Как така?

— Много хора, които страдат от мигрена, получават масивна мигрена веднъж седмично или някъде там. — Тялото му отново издаде онзи звук като от горящи дърва, докато се смъкваше от бюрото, и Теди го чу да отключва някакъв шкаф.

— Какво получавате? — попита той Теди. — Частична загуба на зрението, сухота в устата, изгарящо усещане в главата?

— Бинго.

— През всички тези столетия изучаваме мозъка, а никой няма понятие откъде идват. Можете ли да повярвате? Знаем, че обикновено атакуват париеталния лоб. Знаем, че причиняват образуване на тромбове в кръвта. Това са безкрайно дребни неща, но случи ли се на такова деликатно и малко нещо като мозъка, се получават експлозии. Въпреки цялото това време обаче и цялото изучаване, не знаем нищо повече за причината или много за дългосрочните последствия, отколкото за спирането на обикновената простуда.

Коули му подаде чаша вода и сложи в ръката му две жълти таблетки.

— Тези би трябвало да свършат работа. Ще ви пратят в безсъзнание за час-два, но когато дойдете на себе си, би трябвало да сте добре. С напълно ясно съзнание.

Теди погледна надолу към жълтите хапчета, към чашата с вода, която висеше в опасна хватка.

Вдигна поглед към Коули и се опита да се съсредоточи със здравото си око, защото мъжът беше окъпан в светлина, толкова бяла и рязка, че пърхаше на снопове от раменете и ръцете му над лактите.

Където и да отидеш… — подхвана един глас в главата на Теди…

Нокти разтвориха със сила лявата страна на черепа му и изсипаха вътре цял шейкър с кабарчета, и Теди изсъска, когато си пое въздух през зъби.

— За бога, шефе.

— Той ще се оправи, господин комисар.

Гласът опита отново: Каквото и да правиш, Теди…

Някой стовари стоманен прът сред купчината кабарчета, и Теди притисна опакото на ръката си към здравото си око, когато от него избликнаха сълзи и стомахът му се преобърна.

… не вземай тези хапчета.

Стомахът му отново се преобърна, плъзгайки се към десния му хълбок, когато пламъци близнаха стените на цепнатината в главата му, и той беше напълно сигурен, че ако положението се влоши още, ще си прехапе езика.

Не вземай онези проклети хапчета — изпищя гласът, като се носеше бързо напред-назад по горящия каньон, сякаш размахваше знаме и събираше войските.

Теди наведе глава и повърна на пода.

— Шефе, шефе. Добре ли си?

— О боже, о, боже — каза Коули. — Наистина ви е лошо.

Теди вдигна глава.

Не…

Бузите му бяха мокри от собствените му сълзи.

… вземай…

Сега някой беше пъхнал острие по дължина вътре в каньона.

… тези…

Острието беше започнало да се движи напред-назад като трион.

… хапчета.

Теди стисна зъби и почувства как стомахът му отново се присвива. Опита да се да се съсредоточи върху чашата в ръката си, забеляза нещо странно върху палеца си и реши, че мигрената изкривява възприятията му.

Невземайтезихапчета.

Ново продължително прокарване на зъбците на триона по розовите гънки на мозъка му, и Теди трябваше да прехапе устни, за да сподави един писък, и чу там вътре и писъците на Рейчъл заедно с огъня и я видя да го гледа в очите, почувства дъха й върху устните си, и почувства лицето й в ръцете си, докато палците му милваха слепоочията й, а онзи проклет трион се движеше напред-назад през главата му…

Невземайтезишибанихапчета.

И той се плесна с длан през устата и почувства как хапчетата влизат там вътре, прокара ги с вода и преглътна, почувства как се плъзват надолу по хранопровода му и отпи от чашата, докато тя се изпразни.

— Ще ми благодарите — каза Коули.

Чък отново застана до Теди, подаде му кърпичка и Теди избърса с нея челото си, а после устата, и после я пусна на пода.

Коули каза:

— Помогнете ми да го изправя, господин комисар.

Те вдигнаха Теди, измъкнаха го от стола, обърнаха го и той видя пред себе си черна врата.

— Не казвайте на никого — каза Коули, — но оттам се влиза в стая, където понякога си открадвам по някоя дрямка. О, добре де, веднъж на ден. Ще ви настаним там вътре, господин комисар, и след като се наспите, главоболието ви ще мине. Само след два часа ще бъдете в отлична форма.

Теди видя как ръцете му се смъкват от раменете им. Ръцете му изглеждаха странно така — увиснали точно над гръдната му кост. А и двата му палеца създаваха някаква оптична измама. Какво беше, по дяволите? Искаше му се да може да почеше кожата, но Коули вече отваряше вратата, и Теди хвърли последен поглед към зацапаните петна върху двата палеца.

Черни петна.

Боя за обувки — помисли си той, докато го въвеждаха в тъмната стая.

Откъде, по дяволите, по палците ми е попаднала боя за обувки?

12

Това бяха най-ужасните сънища, които му се бяха присънвали.

В началото им Теди вървеше из улиците на Хъл, улици, по които беше вървял безброй пъти от детството си до възмъжаването си. Мина покрай старото си училище. Мина покрай стария смесен магазин, откъдето си беше купувал дъвки и газирана вода с ванилов вкус. Мина покрай къщата на Дикърсън и къщата на Пакаки, край тези на семейство Мъри, на семейство Бойд, на семейство Върмонт, на семейство Константайн. Но нито една не беше домът му. Никъде нямаше никого. Целият град беше пуст. И мъртвешки тих. Не чуваше дори океанът, а в Хъл океанът винаги се чуваше.

Беше ужасно — неговият град, а всички си бяха отишли. Седеше на дигата покрай Оушън Авеню и обхождаше с поглед пустия бряг, и седеше и чакаше, но никой не дойде. Всички бяха мъртви — осъзна той, отдавна мъртви и отдавна изчезнали. Той беше призрак, върнал се назад през вековете в своя призрачен град. Градът вече не беше тук. Той вече не беше тук. Нямаше „тук“.

После се озова в голяма мраморна зала, и тя беше пълна с хора и носилки на колела, и червени торбички за вливане на интравенозни течности, и той веднага се почувства по-добре. Независимо къде беше това, той не беше сам. Три деца — две момчета и момиче — прекосиха залата и застанаха пред него. И трите носеха болнични халати, а момичето се страхуваше. Беше се вкопчила в ръцете на братята си. Каза: „Тя е тук. Тя ще ни намери“.

Андрю Ледис се наведе и запали цигарата на Теди:

— Хей, не ми се сърдиш, нали, приятел?

Ледис беше отблъскващ представител на човешкия вид — сбръчкано жилесто тяло, издължена глава с издадена напред брадичка, която беше два пъти по-дълга, отколкото трябва, безформени зъби, тънки кичури руса коса върху осеян със струпеи, розов скалп — но Теди се радваше да го види. Той беше единственият, когото познаваше в стаята.

— Намерих си бутилка — каза Ледис, — ако искаш да опънем по една глътка по-късно. — Той намигна на Теди, плесна го по гърба и се превърна в Чък, и това изглеждаше съвсем нормално.

— Трябва да вървим — каза Чък. — Часовникът си тиктака, приятелю.

Теди каза:

— Моят град е пуст. Няма жива душа.

И хукна да бяга, защото ето че тя беше тук, Рейчъл Соландо, и пищеше, докато тичаше през балната зала със сатър в ръка. Преди Теди да успее да я стигне, тя беше успяла да се добере до трите деца, и сатърът се издигаше и спускаше, издигаше се и се спускаше, и Теди застина на място, странно омаян, знаейки, че в този момент вече не може да направи нищо: децата бяха мъртви.

Рейчъл вдигна поглед към него. По лицето и шията й имаше петънца от кръв. Тя каза:

— Помогни ми.

Теди каза:

— Какво? Мога да загазя.

Тя каза:

— Помогни ми и аз ще бъда Долорес. Ще бъда твоята съпруга. Тя ще се върне при теб.

Затова той каза: „Разбира се, непременно“, и й помогна. Някак вдигнаха и трите деца едновременно и ги изнесоха през задната врата и надолу до езерото и ги занесоха във водата. Не ги хвърлиха. Бяха внимателни. Положиха ги върху водата и децата потънаха. Едното от момчетата се издигна отново, размахало едната си ръка, и Рейчъл каза: „Всичко е наред. Той не може да плува“.

Стояха на брега и гледаха как момчето потъва, и тя обви ръка около кръста на Теди и каза:

— Ти ще бъдеш моят Джим. Аз ще бъда твоята Долорес. Ще направим нови бебета.

Това изглеждаше напълно справедливо решение и Теди се запита защо никога преди не му беше хрумвало.

Последва я обратно в „Ашклиф“ и се срещнаха с Чък, и тримата тръгнаха надолу по дълъг коридор, който се простираше в продължение на километър. Теди каза на Чък:

— Тя ще ме заведе при Долорес. Отивам си вкъщи, приятел.

— Това е страхотно! — каза Чък. — Радвам се. Аз никога няма да се махна от този остров.

— Няма ли?

— Всичко е наред, шефе. Наистина. Мястото ми е тук. Това е моят дом.

Теди каза:

— Моят дом е Рейчъл.

— Искаш да кажеш, Долорес.

— Правилно, правилно. Аз какво казах?

— Каза „Рейчъл“.

— О. Съжалявам. Наистина ли смяташ, че мястото ти е тук.

Чък кимна:

— Никога не съм си тръгвал. Никога няма да си тръгна. Искам да кажа, погледни ми ръцете, шефе.

Теди ги погледна. Изглеждаха му съвсем добре. Каза го.

Чък поклати глава:

— Не пасват. Не пасват. Понякога пръстите се превръщат в мишки.

— Е, тогава, радвам се, че си у дома.

— Благодаря, шефе. — Той го плесна по гърба и се превърна в Коули, а Рейчъл някак беше отишла далече напред пред тях и Теди ускори крачка.

Коули каза:

— Не можеш да обичаш жена, която е убила децата си.

— Мога — каза Теди и тръгна по-бързо. — Вие просто не разбирате.

— Какво? — Коули не движеше краката си, но въпреки това не изоставаше от Теди, плъзгаше се. — Какво не разбирам?

— Не мога да бъда сам. Не мога да се изправя пред това. Не и в този шибан свят. Нуждая се от нея. Тя е моята Долорес.

— Тя е Рейчъл.

— Знам това. Но сключихме сделка. Тя ще бъде моята Долорес. Аз ще бъда нейният Джим. Това е добра сделка.

— О-хо — каза Коули.

Трите деца се зададоха тичешком обратно от коридора към тях. Бяха вир-вода и пищяха до скъсване.

— Що за майка прави това? — каза Коули.

Теди гледаше как децата тичат на място. Бяха подминали него и Коули, а после въздухът се промени, или се случи нещо друго, защото те тичаха ли, тичаха, но изобщо не се придвижваха напред.

— Убива децата си? — каза Коули.

— Тя не е искала — каза Теди. — Просто е изплашена.

— Като мен? — каза Коули, но той вече не беше Коули. Беше Питър Брийн. — Тя е изплашена, затова убива децата си, и това оправя положението?

— Не. Искам да кажа, да. Не те харесвам, Питър.

— Какво смяташ да правиш по този въпрос?

Теди опря служебния си револвер в слепоочието на Питър.

— Знаеш ли колко души съм екзекутирал? — каза Теди и по лицето му започнаха да се стичат сълзи.

— Ами, недей — каза Питър. — Моля те.

Теди дръпна спусъка и видя как куршумът излиза от другата страна на главата на Питър, и трите деца бяха наблюдавали цялата сцена, и сега пищяха като луди, и Питър Брийн каза: „По дяволите“, и се облегна на стената, като държеше ръката си върху входната рана. „По дяволите“.

И те я чуха. Писък, който се разнесе от тъмнината пред тях. Нейният писък. Тя идваше. Беше там някъде в тъмното и тичаше към тях с всички сили, и малкото момиченце каза: „Помогни ни“.

— Аз не съм твоят татко. Това не е моя работа.

— Ще ти казвам „татко“.

— Добре — каза Теди с въздишка и я хвана за ръката. Тръгнаха по скалите, от които се разкриваше изглед към брега на Злокобния остров, а после бавно влязоха в гробището и Теди намери самун хляб и малко фъстъчено масло и желе, и направи сандвичи за двама им в мавзолея, и момиченцето беше толкова щастливо, седнало на скута му, докато си ядеше сандвича, и Теди я отведе със себе си в гробището и посочи надгробния камък на баща си и този на майка си, и собствения си:

ЕДУАРД ДАНИЕЛС

ЛОШ МОРЯК

1920–1957

— Защо си лош моряк? — попита момичето.

— Не обичам водата.

— И аз не обичам водата. Това ни прави приятели.

— Предполагам, че е така.

— Ти вече си мъртъв. Имаш… как-му-се-викаше-там.

— Надгробен камък.

— Да.

— Тогава предполагам, че съм. В моя град нямаше никой.

— И аз съм мъртва.

— Знам. Съжалявам за това.

— Ти не я спря.

— Какво можех да направя? Докато стигнах до нея, тя вече беше… знаеш…

— О, боже.

— Какво?

— Тя отново идва.

И ето че Рейчъл влизаше в гробището покрай надгробния камък, който Теди беше съборил по време на бурята. Не бързаше. Беше толкова красива, косата й беше мокра и от нея се стичаха дъждовни капки, и беше сменила сатъра с брадва с дълга дръжка и я влачеше до себе си, и тя каза:

— Хайде, Теди. Те са мои.

— Знам. Обаче не мога да ти ги дам.

— Този път ще е различно.

— Как?

— Сега съм добре. Знам си отговорностите. Оправих си главата.

Теди заплака.

— Обичам те толкова много.

— И аз те обичам, скъпи. Наистина. — Тя се приближи и го целуна, наистина го целуна, с ръце върху лицето му, и езикът й се плъзна върху неговия, и стонът се понесе по гърлото й и проникна в устата му, докато го целуваше все по-силно и по-силно, и той я обичаше толкова много.

— Сега ми дай момичето — каза тя.

Той й предаде момичето и тя го хвана в едната си ръка, взе брадвата в другата и каза:

— Връщам се веднага. Става ли?

— Разбира се — каза Теди.

Той помаха на момичето, като знаеше, че тя не разбира. Но беше за нейно добро. Той знаеше това. Налагаше се да вземаш тежки решения, когато си възрастен, решения, които децата не можеха да разберат. Но ги вземаш заради децата. И Теди продължи да маха, въпреки че момичето не му махаше в отговор докато майка й я носеше към мавзолея и малкото момиче се взираше в Теди, вече без надежда за спасение в очите, примирило се с този свят, с това жертвоприношение, с уста, все още изцапана с фъстъчено масло и желе.

— О, Господи! — Теди седна в леглото. Плачеше. Беше се насилиш да се събуди, беше изтръгнал мозъка си от съня и го беше върнал в съзнание само за да се измъкне от този сън. Усещаше го някъде там на дъното на ума си, в очакване, с широко разтворени врати. Трябваше само да затвори очи и да наклони глава обратно към възглавницата, и щеше веднага стремглаво да попадне отново в него.

— Как сте, господин комисар?

Той примигна няколко пъти в тъмнината.

— Кой е там?

Коули включи малка лампа. Тя беше до стола му в ъгъла на стаята.

— Съжалявам. Не исках да ви стряскам.

Теди седна на леглото:

— От колко време съм тук?

Коули му се усмихна извинително:

— Хапчетата бяха малко по-силни, отколкото мислех. Бяхте в безсъзнание четири часа.

— Мамка му. — Теди разтри очи с опакото на дланите си.

— Имахте кошмари, господин комисар. Сериозни кошмари.

— Намирам се в заведение за душевноболни на остров, по време на ураган — каза Теди.

— Туш — каза Коули. — Едва след първия си месец тук успявах да спя прилично през нощта. Коя е Долорес?

Теди каза: „Какво?“ и преметна крака отстрани на леглото.

— Непрекъснато повтаряхте името й.

— Устата ми е пресъхнала.

Коули кимна и извърна тялото си в стола, и вдигна една чаша с вода от масата зад гърба си. Подаде я на Теди през масата.

— Страничен ефект, боя се. Заповядайте.

Теди взе чашата и я пресуши на няколко глътки.

— Как е главата?

Теди си спомни защо изобщо беше в тази стая, и му трябваха няколко минути да прецени положението. Зрението му беше ясно. В главата му вече не се забиваха кабарчета. Леко му се гадеше на стомаха, но не твърде неприятно. Лека болка в лявата страна на главата, всъщност, като от тридневно натъртване.

— Добре съм — каза той. — Тези хапчета си ги биваше.

— Стремим се да задоволяваме клиента. Е, коя е Долорес?

— Жена ми — каза Теди. — Тя е мъртва. И, да, докторе, все още се опитвам да го приема. Това удовлетворява ли ви?

— Напълно, господин комисар. И съжалявам за загубата ви. Внезапно ли почина?

Теди го погледна и се засмя.

— Какво?

— Всъщност не съм в настроение да бъда подлаган на психоанализа, докторе.

Коули кръстоса крака в глезените и запали цигара:

— А аз не се опитвам да си правя експерименти с главата ви, комисар. Ако щете вярвайте. Но тази вечер в онази стая с Рейчъл се случи нещо. Не беше само тя. Бих бил немарлив в задълженията си като неин терапевт, ако не се запитам какви ли демони водите.

— Какво се случи в онази стая? — попита Теди. — Аз играех ролята, която тя искаше от мен да играя.

Коули се засмя:

— Опознайте себе си, господин комисар. Моля ви. Искате да ми кажете, че ако ви бяхме оставили сами двамата, при завръщането си щяхме да намерим и двама ви напълно облечени?

Теди каза:

— Аз съм служител на закона, докторе. Каквото и да мислите, че сте видели там вътре.

Коули вдигна ръка.

— Добре. Както кажете.

— Както кажа — каза Теди.

Коули се отпусна назад: пушеше и гледаше внимателно Теди, и пушеше още, и Теди чуваше бурята отвън, усещаше напора й върху стените, чувстваше я как се провира през пролуки под покрива, а Коули оставаше все така мълчалив и бдителен, и накрая Теди каза:

— Тя загина при пожар. Липсва ми, както… Ако бях под водата, кислородът нямаше да ми липсва толкова много. — Той повдигна вежди към Коули. — Това удовлетворява ли ви?

Коули се наведе напред, подаде на Теди цигара и му я запали.

— Някога обичах една жена във Франция — каза той. — Не казвайте на жена ми, става ли?

— Обичах тази жена, както човек обича… ами, нищо — каза той, с изненадана нотка в гласа. — Не можеш да сравниш тази любов с нищо, нали?

Теди поклати глава.

— Тя е неповторим дар сама по себе си. — Очите на Коули проследиха дима от цигарата му: погледът му беше извън стаята, отвъд океана.

— Какво правехте във Франция?

Той се усмихна и закачливо размаха пръст към Теди.

— А, — каза Теди.

— Както и да е, една вечер тази жена идваше да се срещне с мен. Забързана, предполагам. В Париж е дъждовна нощ. Тя се спъва. И това е то.

— Тя какво?

— Спъна се.

— И? — Теди се втренчи в него.

— И нищо. Спъна се. Падна напред. Удари си главата. И умря. Можете ли да повярвате това? По време на война. Като си помислите за всички начини, по които може да умре човек. Тя се спъна.

Теди виждаше болката в лицето му, дори след всичките тези години, зашеметеното неверие, че е станал прицел на вселенска шега.

— Понякога — каза Коули — успявам да изкарам по цели три часа, без да мисля за нея. Понякога изкарвам цели седмици, без да си спомня мириса й, погледът, който ми отправяше, когато знаеше, че в някоя определена нощ ще намерим време да останем насаме, косата й — начинът, по който си играеше с нея, докато четеше. Понякога… — Коули стъпка фаса на цигарата си и я угаси. — Където и да е отишла душата й — ако, да кажем, под тялото й е имало някакъв портал и той се е отворил, когато е умряла и тя е отишла именно там? Бих се върнал в Париж още утре, ако знаех, че този портал ще се отвори и аз ще вляза вътре след нея.

Теди каза:

— Как й беше името?

— Мари — каза Коули и изричането сякаш му отне нещо.

Теди дръпна от цигарата и остави дима лениво да се понесе отново навън от устата му.

— Долорес — каза той — много се мяташе насън, и ръката й, понякога седем от общо десет пъти — не се шегувам — се стоварваше право в лицето ми. Върху устата и носа ми. Просто пляс и толкова. Отмествах я, знаете ли? Понякога доста грубо. Спя си хубаво, и изведнъж — тряс — ето че съм буден. Благодаря, скъпа. Понякога обаче я оставях там. Целувах я, миришех я, какво ли не. Вдишвах мириса й. Знаете ли какво съм готов да направя само да можеше тази ръка отново да се стовари върху лицето ми, докторе? Бих продал целия свят.

Стените тътнеха, вятърът разтърсваше нощта.

Коули наблюдаваше Теди по начин, по който човек наблюдава деца на ъгъла на оживена улица.

— Аз съм доста добър в това, което правя, господин комисар. Признавам, че съм човек с много голямо мнение за себе си. Коефициентът ми на интелигентност е изключителен, и още от момче можех да разгадавам хората. По-добре от всекиго. Със следващите си думи не искам да ви засегна, но обмислял ли сте възможността да сте склонен към самоубийство?

— Е — каза Теди — радвам се, че не искахте да ме обидите.

— Но замисляли ли сте се за това?

— Да — каза Теди. — Ето защо вече не пия, докторе.

— Защото знаете, че…

— … отдавна щях да съм налапал дулото на пистолета, ако пиех.

Коули кимна:

— Поне не се заблуждавате.

— Да — каза Теди, — поне това работи в моя полза.

— Когато си тръгнете оттук — каза Коули — мога да ви дам няколко имена. Дяволски добри лекари. Те биха могли да ви помогнат.

Теди поклати глава:

— Шерифите от военната полиция на Съединените щати не ходят при лекари психари. Съжалявам. Но ако някога се разбере за това, ще ме принудят да се пенсионирам.

— Добре, добре. Така е честно. Но, господин комисар?

Теди го погледна.

— Ако продължавате както сега, въпросът не е дали ще се случи. Въпросът е: кога.

— Не можете да сте сигурен в това.

— Да, да, мога. Моята специалност са причинената от скръбта травма и вината на оцелелия. Страдам от същото, затова специализирам в същата насока. Преди няколко часа ви видях да гледате Рейчъл Соландо в очите и видях човек, който иска да умре. Нали го знаете, вашия шеф, човека на желаната служба? Той ми каза, че сте най-награждаваният с ордени и медали човек, с когото разполага. Каза, че сте се върнали от войната с достатъчно медали да напълните цял сандък. Вярно ли е?

Теди сви рамене.

— Каза, че сте били в Ардените и сте участвали в освободителния отряд в Дахау.

Ново свиване на рамене.

— А след това съпругата ви е убита? Господин комисар, колко насилие мислите, че може да понесе човек, преди то да го сломи?

Теди каза:

— Не знам, докторе. Донякъде и аз се чудех.

Коули се наведе през пространството между тях и плесна Теди по коляното.

— Вземете от мен тези имена, преди да си тръгнете. Става ли? Иска ми се да седя тук след пет години, господин комисар, и да знам, че вас още ви има на този свят.

Теди погледна надолу към ръката върху коляното си. Вдигна поглед към Коули.

— Аз също бих искал — тихо рече той.

13

Срещна се отново с Чък в сутерена на мъжкото спално помещение, където бяха събрали походни легла за всички, докато изкарат бурята. За да стигне дотам, Теди беше минал през поредица подземни коридори, които свързваха всички сгради. Водеше го санитар на име Бен — тромава планина от тресяща се бяла плът — през четири заключени порти и три пропускателни пункта с пазачи, а оттук долу не можеше дори да предположиш, че светът над теб е разтърсван от буря. Коридорите бяха дълги, сиви и мъжделиво осветени, и на Теди не му хареса особено фактът колко подобни бяха на коридора в съня му. Съвсем не толкова дълги, нито изпълнени с внезапни тъмни места, но също толкова метално сиви и студени.

Почувства се смутен, когато видя Чък. Никога преди не беше получавал толкова жесток пристъп на мигрена пред други хора, и се изпълни със срам, като си спомни как беше повърнал на пода. Колко безпомощен беше, като бебе, и се беше наложило да го вдигнат от стола.

Но когато Чък се провикна: „Хей, шефе!“ от другата страна на стаята, Теди с изненада осъзна какво облекчение е да се събере отново с него. Беше поискал да тръгне на това разследване сам, и му бяха отказали. По онова време това го беше подразнило, но сега, след два дни на това място, след мавзолея и дъха на Рейчъл в устата му и онези проклети сънища, трябваше да признае, че се радва да не е сам в това начинание.

Ръкуваха се и Теди си спомни какво му беше казал Чък в съня — „Никога няма да се махна от този остров“ — и почувства как призрак на врабче минава през средата на гърдите му и пляска с криле.

— Как я караш, шефе? — Чък го тупна по рамото.

Теди му се ухили глуповато.

— По-добре съм. Малко слаб, но общо взето, добре.

— По дяволите — каза Чък, като сниши глас и се отдръпна от двама санитари, които пушеха цигари, облегнати на една подпорна колона. — Изплаши ме, шефе. Помислих си, че получаваш инфаркт, или удар, или нещо подобно.

— Само мигрена.

— Само — каза Чък. Сниши глас още повече и отидоха до бежовата бетонна стена в южния край на стаята, далече от останалите мъже. — Отначало помислих, че се преструваш, знаеш ли, сякаш имаш някакъв план да се добереш до досиетата или нещо подобно.

— Ще ми се да бях толкова умен.

Чък погледна Теди в очите: собствените му очи блестяха, устремени напред.

— Това ме наведе на една мисъл, обаче.

— Не си го направил.

— Направих го.

— Какво направи?

— Казах на Коули, че ще остана да седя при теб. И останах. А след малко на него му се обадиха и той излезе от кабинета.

— И ти се разрови из папките му?

Чък кимна.

— Какво откри?

Лицето на Чък посърна.

— Е, всъщност, не много. Не можах да проникна в шкафовете с папките. Той имаше някои ключалки, каквито не съм виждал никога преди. А аз съм отварял с шперц доста ключалки. Можех да отворя и тези, но щях да оставя следи. Нали се сещаш?

Теди кимна:

— Постъпил си правилно.

— Да, ами… — Чък кимна към един минаващ санитар, и Теди изпита странното усещане, че по някакъв начин са се пренесли в стар филм на Джеймс Кагни — затворници в двора, замислящи бягството си. — Все пак проникнах в бюрото му.

— Ти… какво?

Чък каза:

— Откачена работа, а? Можеш да ме плеснеш през пръстите по-късно.

— Да те плесна през пръстите ли? Ще ти дам медал.

— Никакъв медал. Не открих много, шефе. Само календара му. Ето кое е странното обаче — вчерашният, днешният, утрешният и следващият ден всичките бяха зачеркнати, знаеш ли? Беше ги оградил с черно.

— Ураганът — каза Теди. — Разбрал е, че се задава.

Чък поклати глава:

— Беше писал напряко през четирите графи в календара. Нали се сещаш какво имам предвид? Както ти би написал „Почивка на Кейп Код“. Следваш ли мисълта ми?

— Разбира се — каза Теди.

Трей Уошингтън се приближи бавно към тях, с оръфана дълга тънка пура в устата: главата и дрехите му бяха подгизнали от дъжда.

— Потайни кроежи ли правите вие тук, господа шерифи?

— И още как — каза Чък.

— Навън ли беше? — попита Теди.

— О, да. Сега е направо жестоко, господа шерифи. Подреждахме торби с пясък из цялото землище, заковахме с дъски всички прозорци. Мамка му. Там навън падат проклети дървета. — Трей запали отново пурата си със запалка „Зипо“ и се обърна към Теди. — Добре ли сте, господин комисар? Говори се, че сте получили някакъв пристъп.

— Какъв пристъп?

— О, хайде сега, ако стоите тук цяла нощ, може да опитате да чуете всички версии на историята.

Теди се усмихна:

— Получавам пристъпи на мигрена. Тежки.

— Имах една леля, дето получаваше ужасни пристъпи. Заключваше се в някоя спалня, изгасяше светлината, пускаше щорите, и никаква не се вясваше по двайсет и четири часа.

— Съчувствам й.

Трей изпусна облаче дим от пурата си:

— Е, сега тя вече отдавна е мъртва, няма я вече, но довечера ще я спомена в молитвите си горе. Тя и без друго си беше заядлива жена, със или без главоболие. Биеше мен и брат ми с тояга. Понякога за нищо, бих казал. „Леличко, какво съм направил?“ Тя казва: „Не знам, но си мислиш да направиш нещо ужасно.“ Как се оправяш с такава жена?

Той, изглежда, наистина чакаше отговор, затова Чък каза:

— Като бягаш по-бързо.

Трей приглушено се изсмя иззад пурата си.

— И това ако не е самата истина. Да, сър. — Той въздъхна. — Отивам да се изсуша. Ще се видим по-късно.

— До скоро.

Стаята започваше да се пълни с мъже, които влизаха, за да се скрият от бурята, изтърсваха влагата от черните си дъждобрани и черните си шапки като на горски пазачи, кашляха, пушеха и не особено потайно си предаваха от ръка на ръка плоски бутилки.

Теди и Чък стояха облегнати на бежовата стена, и си говореха с равен тон, застанали с лице към стаята:

— Значи думите върху календара…

— Да.

— Не пишеше: „Почивка в Кейп Код“.

— Не.

— А какво гласяха думите?

— „Пациент шейсет и седем“.

— И само толкова?

— Само толкова.

— Обаче това е достатъчно, а?

— О, да, така мисля.

Не можа да спи. Слушаше как мъжете хъркат и пухтят, вдишват и издишват, някои — с леко подсвиркване, и чу някои да говорят насън, чу един да казва: „Трябваше да ми кажеш. Това е. Само да кажеш няколко думи…“ Чу друг да казва: „Имам пуканки в гърлото“. Някои изритваха чаршафите, а други се обръщаха ту на една, ту на друга страна, а трети се надигаха за достатъчно дълго да стоварят ръка върху възглавниците си, преди да се отпуснат отново върху дюшеците. След известно време шумът достигна някакъв удобен ритъм, който напомни на Теди за приглушен химн.

Звуците отвън също бяха приглушени, но Теди чуваше как бурята дращи по земята и се блъска в основите, и му се искаше тук долу да има прозорци, та дори само за да може да види проблясъка й — странната светлина, която сигурно рисуваше фигури върху небето.

Помисли си за онова, което му беше казал Коули.

Въпросът не е дали ще се случи. Въпросът е кога.

Беше ли склонен към самоубийство?

Предполагаше, че да. Не можеше да си спомни дори един ден след смъртта на Долорес, в който да не си беше мислил да се присъедини към нея, и понякога положението отиваше по-далеч. Понякога имаше чувството, че да продължава да живее, беше акт на малодушие. Какъв беше смисълът да купува хранителни продукти, да пълни резервоара на крайслера, да се бръсне, да обува чорапи, да се реди на поредната опашка, да си избира вратовръзка, да си глади ризата, да си мие лицето, да реше косата си, да осребрява чек, да си подновява шофьорската книжка, да чете вестник, да пикае, да се храни — сам, винаги сам — да ходи на кино, да си купува грамофонна плоча, да плаща сметки, да се бръсне отново, да се мие отново, да спи отново, да се събужда отново… ако нищо от това не го приближаваше към нея?

Знаеше, че от него се очаква да продължи. Да се съвземе. Да загърби станалото. Малкото му отделни приятели и малкото му отделни роднини бяха дали поне това да се разбере, и той знаеше, че ако беше отвън и гледаше вътре, също щеше да каже на онзи, другия Теди да се стегне и да се вземе в ръце и да продължи с остатъка от живота си.

Но за да направи това, трябваше да намери начин да скъта Долорес някъде из рафтовете на съзнанието си, да я остави да се покрие с прах, с надеждата, че ще се натрупа достатъчно прах, за да смекчи спомена му за нея. Да притъпи образа й. Докато един ден тя вече нямаше да е толкова човек, който наистина е живял, колкото сън за този човек.

Казват: Преодолей загубата й, трябва да я преодолееш, но да я преодолее заради какво? Този шибан живот? Как ще те избия от ума си? Досега не подейства, следователно как се предполага да го направя? Как се предполага да те оставя да си отидеш: само това питам. Искам да те прегръщам отново, да усещам мириса ти, и, да, освен това, просто искам да избледнееш и да изчезнеш. Моля те, моля те да избледнееш и да изчезнеш…

Искаше му се никога да не беше вземал онези хапчета. В три сутринта беше напълно буден. Беше напълно буден и чуваше гласа й, здрача в него, слабия бостънски акцент, който не си личеше толкова много в звуците а и р, колкото в е и р, затова, когато се любеха, думите за вечна любов, които Долорес му нашепваше, излизаха недовършени. Той се усмихна в тъмното: чуваше я, виждаше зъбите й, ресниците й, ленивия плътски апетит в погледите, които му хвърляше в неделните утрини.

Онази нощ се беше запознал с нея в „Коконът Гроув“. Когато оркестърът свиреше шумна песен с металически звук, а въздухът беше станал сребрист от дим, и всички се бяха издокарали — моряци и войници в най-хубавите си бели парадни униформи, сини парадни униформи, сиви парадни униформи, цивилни мъже с вратовръзки в ярки флорални мотиви, които сякаш щяха всеки момент да избухнат, и двуредни костюми със сгънати във форма на триъгълник кърпички, спретнато пъхнати в джобовете, с меки шапки с остри ръбове, подпрени на масите, а жените… жените бяха навсякъде. Танцуваха още докато вървяха към тоалетната в дъното на заведението. Танцуваха докато се придвижваха от маса на маса и се въртяха на пръсти, докато палеха цигари и отваряха с щракване пудриерите си, плъзгаха се към бара и отмятаха глави назад, за да се разсмеят, и косите им бяха лъскави като сатен и улавяха проблясъците на светлината, когато се движеха.

Теди беше там с Франки Гордън, друг сержант от разузнаването и още няколко момчета: всичките щяха да отплават след седмица, но той заряза Франки в мига щом я видя, заряза го на средата на изречението, и тръгна надолу към дансинга, изгуби я за миг в тълпата между тях, докато всички се отдръпваха и се притискаха настрани, за да направят място на един моряк и една блондинка в бяла рокля, когато морякът я завъртя напряко на гърба си, а след това рязко я издигна над главата си с вихрено завъртане и я улови, когато тя се устреми надолу, наклони я към пода, когато тълпата избухна в аплодисменти, и после Теди отново мярна проблясването на виолетовата и рокля.

Роклята беше красива, а цветът беше първото, привлякло погледа му. Но онази нощ там имаше множество красиви рокли, твърде многобройни, затова вниманието му задържа не роклята, а начинът, по който тя я носеше. Нервно. Смутено. Докосваше я с леко стеснение. Непрекъснато я наместваше и оправяше. Притискаше с ръце подплънките на раменете.

Беше взета от приятелка. Или под наем. Никога преди не беше носила такава рокля. Тя я ужасяваше. Толкова много, че не можеше да е сигурна дали мъжете и жените се заглеждат в нея от страст, от завист или от съжаление.

Беше уловила Теди да я наблюдава, докато се движеше неспокойно и измъкваше палеца си от презрамката на сутиена. Сведе очи, по лицето й изби руменина, започвайки още от шията, а после отново вдигна поглед и Теди продължи да я гледа, усмихна се и си помисли: Аз също се чувствам глупаво в тези дрехи. Със силата на волята си изпрати тази мисъл през дансинга. И може би подейства, защото тя отвърна на усмивката му — усмивка, не толкова предразполагаща към флирт, колкото благодарна — и Теди на момента заряза Франки Гордън, още докато Франки говореше за магазините за фуражни храни в Айова или нещо такова, и когато успя да премине през обсадата от потни танцьори, осъзна, че няма какво да й каже. Какво щеше да каже? „Хубава рокля“, „Мога ли да те почерпя едно питие?“, „Имаш красиви очи“?

Тя каза:

— Загуби ли се?

Беше негов ред да се извърти рязко. Откри, че я гледа отвисоко. Тя беше дребна жена, не повече от метър и шейсет на токчета. Невероятно красива. Не по някакъв спретнат начин, като толкова много от останалите жени тук със съвършените им носове, коси и устни. Имаше нещо неспретнато в лицето й, може би очите й бяха малко прекалено раздалечени, с устни, толкова широки, че изглеждаха неспретнати върху дребното й лице, с брадичка, която издаваше несигурност.

— Малко — каза той.

— Е, какво търсиш?

Каза го, преди да помисли да спре:

— Теб.

Очите й се разшириха и той забеляза петънце, бронзова точица, в левия ирис, и той почувства как ужас връхлита тялото му, когато осъзна, че се беше разкрил, беше прозвучал като някой Ромео, твърде спокойно, твърде самоуверено.

Теб.

Това пък откъде му беше хрумнало, по дяволите? Какво, по дяволите, си…

— Е… — каза тя.

Искаше му се да побегне. Беше му непоносимо да я гледа дори секунда повече.

— … поне не ти се наложи да ходиш далече.

Той усети как на лицето му се появи глупава усмивка, почувства отражението си в очите й. Глупак. Недодялан тип. Твърде щастлив, за да диша.

— Не, госпожице, предполагам, че не.

— Боже мой — каза тя, като се облегна назад да го погледне, притиснала чашата си с мартини към горната част на гърдите си.

— Какво?

— Ти си толкова не на място тук, колкото и аз, нали, войниче.

Беше се облегнала навътре на прозореца на таксито, докато седеше отзад с приятелката си Линда Кокс — Линда се беше привела напред да даде адреса на шофьора — и Теди каза.

— Долорес.

— Едуард.

Той се засмя.

— Какво?

Той вдигна ръка:

— Нищо.

— Не. Какво?

— Никой, освен майка ми не ме нарича Едуард.

— Тогава Теди.

Изпита огромно удоволствие, когато я чу да изрича тази дума.

— Да.

— Теди — повтори тя, за да изпробва как звучи.

— Хей. Как ти е фамилията? — попита той.

— Чаннъл.

Теди повдигна вежда, когато го чу.

— Знам — каза тя. — Изобщо не върви с останалата част от мен. Звучи толкова надуто.

— Може ли да ти се обадя?

— Помниш ли цифри?

Теди се усмихна:

— Всъщност…

— Бейкър четирийсет и три, четирийсет и шест — каза тя.

И Теди се беше навел навътре към прозореца на таксито и беше разговарял шепнешком с нея, и дори сега, дори само пред себе си, му беше непоносимо да си припомня за какво си бяха говорили. Защото беше чисто и непорочно. Беше най-чистото чувство, което беше изпитвал.

Беше стоял на тротоара, докато таксито потегли, и споменът за лицето й само на сантиметри от неговото — през прозореца на таксито, на дансинга — почти предизвика късо съединение в мозъка му, почти изтласка оттам името и номера й.

Помисли си: значи това е усещането да си влюбен. Беше нелогично — той почти не я познаваше. Но ето че въпреки това, то беше там. Току-що беше срещнал жената, която, по някакъв начин, бе познавал още отпреди да се е родил. Въплъщението на всеки сън, на който никога не бе дръзнал да се отдаде.

Долорес. Тя мислеше за него сега на тъмната задна седалка, усещаше го, както той усещаше нея.

Долорес.

Всичко, от което някога се беше нуждаел, и сега то имаше име.

Теди се обърна на другата страна върху походното си легло, протегна ръка надолу към пода и затърси опипом наоколо, докато намери тефтера си и кутия кибритени клечки. Драсна първата клечка в нокътя на палеца си и я запали: задържа я над листа, който беше надраскал в бурята. Изразходи четири клечки, докато съчетае правилните букви с цифрите:

18-1-4-9-5-4-19-1-1-12-4-23-14-5

Р-А-Д-И-Е-Д-С-А-А-Л-Д-У-Н-Е

Щом като приключи с това, обаче, не му трябваше много време да разгадае объркания код. Още две клечки и Теди се взираше в името, докато пламъкът бавно се промъкваше надолу по дървото към пръстите му:

Андрю Ледис.

Докато клечката ставаше все по-гореща, той хвърли поглед към Чък, който спеше през две легла от него, и изпита надежда, че кариерата му няма да пострада. Нямаше. Теди щеше да поеме цялата вина. Чък не би трябвало да има неприятности. Той като цяло имаше около себе си тази аура — каквото и да се случеше, Чък щеше да излезе от него невредим.

Погледна отново към страницата, хвърли последен поглед, преди клечката да догори и да угасне.

Днес ще те намеря, Андрю. Дори да не дължа на Долорес живота си, дължа й поне това.

Ще те намеря.

Ще те убия.

Ден трети
Пациент номер шейсет и седем

14

Двете жилища във вътрешността на стената — на надзирателя и на Коули — бяха поразени директно. Половината от покрива на Коули беше съборен, керемидите — разпръснати из цялото землище на болницата като урок по смирение. Едно дърво беше минало през прозореца на дневната на надзирателя, през шперплата, закован там с предпазна цел, и заедно с корените и всичко останало се беше приземило насред къщата.

Дворът около болницата беше осеян с мидени черупки и клони от дървета, и залят с близо три пръста вода. Наоколо се валяха керемидите на Коули, няколко мъртви плъха, десетки подгизнали ябълки, всички покрити с пясък. Основите на болницата изглеждаха сякаш някой ги беше блъскал с пневматичен чук, а отделение А беше изгубило четири прозореца и няколко участъка от тенекето, по което дъждовната вода се стичаше във водосточната тръба, бяха накъдрени назад като сложна прическа на покрива. Две от къщичките за персонала бяха срутени, а няколко други се бяха килнали настрани. Спалните помещения за сестрите и санитарите бяха изгубили няколко прозореца и бяха пострадали донякъде от водата. Отделение Б беше пощадено, по него нямаше и следа. Из целия остров Теди виждаше дървета с обрулени корони, голите клони сочеха нагоре като копия.

Въздухът отново бе замрял, плътен и безмълвен. Дъждът падаше на уморени, равномерни ситни капки. Брегът беше покрит с мъртви риби. Когато най-напред бяха излезли сутринта, само една лежеше и пляскаше в покрития коридор между сградите, вперила единственото си тъжно, подуто око назад към морето.

Теди и Чък гледаха как Макферсън и един пазач се опитват да подкарат джип. Когато включиха мотора, джипът потегли на петия опит и те с рев излязоха обратно през портите, а Теди ги видя миг по-късно, устремени нагоре по склона зад болницата към отделение В.

Коули влезе в двора, спря за миг да вдигне едно парче от покрива си и да се втренчи в него, преди да го пусне отново върху покритата с вода земя. Погледът му се плъзна два пъти покрай Теди и Чък, преди да ги разпознае в белите им дрехи на санитари и черните дъждобрани и черни шапки на горски пазачи. Усмихна им се иронично и изглежда се канеше да се обърне към тях, когато един лекар със стетоскоп на врата изтича от болницата и дотича до него.

— С номер две е свършено. Не можем да го удържим. Имаме двама пациенти в критично състояние. Ще умрат, Джон.

— Къде е Хари?

— Хари работи по въпроса, но не може да получи нареждане. Каква полза има от резервно захранване, ако не захранва нищо?

— Добре. Да влезем вътре.

Те влязоха с бързи крачки в болницата, и Теди каза:

— Резервният им генератор е отказал?

Чък каза:

— По време на ураган очевидно се случват такива работи.

— Виждаш ли някакви светлини?

Чък огледа прозорците:

— Не.

— Мислиш ли, че цялата електрическа система се е сринала?

— Твърде вероятно — каза Чък.

— Това означава също и оградите.

Чък вдигна една ябълка, когато тя доплава върху крака му. Отиде в единия край на стената, ритна ябълката и я изстреля в стената.

— Първи страйк! — Обърна се към Теди. — Това означава и оградите, да.

— Вероятно цялата електронна система за сигурност. Портите. Вратите.

Чък каза:

— О, мили боже, помогни ни. — Вдигна друга ябълка, подхвърли я над главата си и я улови зад гърба си. — Искаш да влезем в онзи форт, нали?

Теди наведе лице към лекия дъжд.

— Идеален ден за целта.

Надзирателят се появи, влизайки в двора с джип заедно с трима пазачи: изпод гумите хвърчаха пръски вода. Надзирателят забеляза Чък и Теди да стоят бездейно в двора, и това, изглежда, го подразни. Беше ги взел за санитари, осъзна Теди, точно както и Коули, и беше вбесен, че не държат в ръце гребла или водни помпи. Обаче ги подмина, като обърна рязко глава напред, съсредоточен върху по-важни неща. Теди осъзна, че още не беше чувал гласа му, и се запита дали е мрачен като черната му коса или блед и невзрачен като кожата му.

— В такъв случай вероятно трябва да тръгваме — каза Чък. — Това няма да продължи вечно.

Теди тръгна към портата.

Чък го настигна.

— Идва ми да подсвирна, но устата ми е прекадено пресъхнала.

— Уплашен ли си? — попита небрежно Теди.

— Мисля, че думата е „дяволски изплашен“, шефе. — Той се прицели с ябълката към друг участък от стената.

Приближиха се до портата и пазачът там имаше лице на малко момче и жестоки очи. Каза:

— Всички санитари трябва да се явят при господин Уилис в административния офис. Зачислени сте в групата по разчистването.

Чък и Теди взаимно погледнаха белите си ризи и панталони. Чък каза:

— Яйца по бенедиктински.

Теди кимна:

— Благодаря. Чудех се. Обяд?

— Тънко нарязано говеждо.

Теди се обърна към пазача и показа значката си.

— Дрехите ни са още в пералнята.

Пазачът хвърли поглед към значката на Теди, после погледна Чък в очакване.

Чък въздъхна, извади портфейла си и рязко го отвори под носа на пазача.

Пазачът каза:

— Каква работа имате отвън? Намериха изчезналата пациентка.

Всяко обяснение, реши Теди, щеше да ги накара да изглеждат слаби и категорично да наклони везните по отношение на силата в полза на това дребно лайно. Теди беше имал дузина дребни лайна като този в ротата си през войната. Повечето от тях не се върнаха у дома, и Теди често се беше питал дали някой наистина беше имал нещо против. С такива задници не можеше да се общува, не можеше да ги научиш на нищо. Но можеше да ги държиш настрани, ако разбереш, че уважават единствено силата.

Теди се приближи до пазача и огледа лицето му, с лека усмивка, играеща по ъгълчетата на устните му, докато онзи срещна погледа му и издържа на него.

— Отиваме да се поразходим — каза Теди.

— Нямате одобрение.

— Да, имаме. — Теди пристъпи по-близо, така че момчето трябваше да вдигне очи. Усещаше дъха му. — Ние сме федерални шерифи от военната полиция във федерална институция. Това е като пълномощие от самия Бог. Не отговаряме пред вас. Не ви даваме обяснения. Можем да решим да те простреляме в члена, момче, и никой съд в тази страна няма дори да изслуша случая. — Теди се наведе още сантиметър към него. — Така че отвори шибаната порта.

Хлапето се опита да издържи погледа на Теди. Преглътна. Опита се да придаде твърдост на изражението си.

Теди каза:

— Повтарям: Отвори тази…

— Добре.

— Не те чух — каза Теди.

— Слушам, сър!

Теди задържа злобния поглед върху лицето на хлапака още миг, и шумно издиша през ноздрите си.

— Това беше добре, синко. Ура.

— Ура — изрече хлапето по рефлекс и адамовата му ябълка изпъкна.

Завъртя ключа в ключалката, бутна портата назад, и Теди мина през нея, без да погледне назад.

Свърнаха надясно и известно време вървяха покрай външния край на стената, а после Чък каза:

— Добре се получи с онзи боен вик.

Теди хвърли поглед към него:

— И на мен ми хареса.

— Отвъде океана си бил доста властен и агресивен, нали?

— Бях командир на батальон със сбирщина хлапета под мое командване. Половината от тях умряха, без дори да са лягали с жена. Не си спечелваш уважение, като се държиш „мило“, по дяволите, трябва да ги наплашиш.

— Да, сержант. Дяволски сте прав. — Чък му козирува. — Нали помниш, че макар електричеството да е изключено, се опитваме да проникнем във форт?

— Не, не ми се е изплъзнало от ума.

— Някакви идеи?

— Не.

— Мислиш ли, че имат крепостен ров? Това вече ще е нещо.

— Може би няколко бъчви горещо масло горе на бойниците.

— Стрелци с лъкове — каза Чък. — Ако имат стрелци с лъкове, Теди…

— А пък ние сме без рицарските ризници.

Прекрачиха едно повалено дърво: земята беше подгизнала и хлъзгава от мокри листа. През опустошената растителност пред тях можеха да видят форта, високите му сиви стени, да видят следите от джиповете, които се бяха движили напред-назад цяла сутрин.

— В думите на онзи пазач имаше логика — каза Чък.

— Как така?

— Сега, след като Рейчъл е намерена, нашите пълномощия тук — такива, каквито са — вече са до голяма степен несъществуващи. Ако ни хванат, шефе, няма начин да успеем да измислим логично обяснение.

Теди почувства как в задната част на очите му избухват безформени, накъсани зелени петна. Чувстваше се изтощен, леко замаян. Предишната нощ беше спал само четири часа — предизвикан от лекарства, наситен с кошмари сън. Ситният дъжд потрепваше отгоре по шапката му и се събираше в периферията. Умът му жужеше, почти недоловимо, но постоянно. Ако фериботът дойдеше днес — а той се съмняваше, че ще дойде — част от него искаше просто да скочи на борда и да си тръгне. Да се махне от тази проклета скала. Но без да има нищо, което да покаже като резултат от това пътуване — независимо дали доказателство за сенатор Хърли или смъртния акт на Ледис — това щеше да е завръщане след провал. Все още на границата на самоубийството, но и със съзнание, допълнително обременено с мисълта, че не е направил нищо, за да предизвика някаква промяна.

Той рязко отвори тефтера си.

— Онези купчини от камъни, които Рейчъл ни остави вчера. Това е разбитият код. — Той подаде тефтера на Чък.

Чък го покри със свитата си в шепа ръка и го притисна към гърдите си.

— Значи, той е тук.

— Той е тук.

— Дали той е пациент шейсет и седем, как мислиш?

— Бих предположил.

Теди спря до един оголен камък в средата на кален склон.

— Можеш да се върнеш, Чък. Не е нужно да се замесваш в това.

Чък вдигна поглед към него и плесна с тефтерчето по ръката си.

— Ние сме щатски шерифи, Теди. Какво правят винаги шерифите?

Теди се усмихна:

— Влизаме през вратите.

— Първи — каза Чък. — Влизаме през вратите първи. Не чакаме някакви изнежени градски ченгета да ни подкрепят, ако губим ценно време. Минаваме през проклетата врата.

— Да, минаваме.

— Е, добре тогава — каза Чък, върна му тефтера и те продължиха към форта.

Един поглед към форта отблизо, когато от него ги делеше само редица дървета и малка поляна, и Чък каза онова, което Теди си мислеше:

— Прецакани сме.

Плътната тежка ограда, която заобикаляше мястото, на места беше изтръгната от вятъра. Части от нея бяха повалени на земята, други висяха по далечните дървета, а останалото беше провиснало в различни степени на безполезност.

Наоколо обаче се разхождаха въоръжени пазачи. Някои от тях постоянно обикаляха с джипове. Няколко санитари събираха боклуците и отломките около външната част на сградата, а друга група се залови да повдигне дебело дърво, което беше паднало до стената. Нямаше крепостен ров, но имаше само една врата — малка, червена, направена от желязо, по което сега се бяха образували вдлъбнатини, разположена в средата на стената. На бойниците стояха на пост пазачи, с пушки, опрени на раменете и гърдите. Няколкото малки квадрати на прозорците, изрязани в камъка, бяха с решетки. Пред вратата нямаше пациенти, оковани или не. Само пазачи и санитари, в равни съотношения.

Теди видя как двама от пазачите на покрива отстъпват настрани, видя как няколко санитари пристъпват досами бойниците и викат на онези на земята да се отдръпнат. С усилие избутаха половин дърво до ръба на покрива, а после започнаха да го бутат и дърпат, докато то се люлееше там. После изчезнаха, като минаха зад него и започнаха да бутат, и половината от дървото се устреми напред още половин метър, а после се наклони и мъжете изкрещяха, когато то полетя надолу от стената и се стовари с трясък на земята. Санитарите отново се върнаха досами бойниците, погледнаха надолу към свършената работа, и започнаха да се ръкуват и да се потупват по раменете.

— Трябва да има някакъв канал, нали? — каза Чък. — Може би, за да изсипват водата или отпадъците в морето? Можем да минем оттам.

Теди поклати глава:

— Защо да си правим труда? Просто ще влезем направо.

— О, както Рейчъл се е измъкнала от отделение Б? Разбирам. Ще вземем малко от онзи прашец за невидимост, който е имала. Добра идея.

Чък го погледна намръщено и Теди докосна яката на дъждобрана си.

— Не сме облечени като щатски шерифи, Чък. Сещаш ли се какво имам предвид?

Чък погледна назад към санитарите, които работеха наоколо, и загледа как един от тях излиза през желязната врата с чаша кафе в ръка: парата се издигаше през ситния дъжд на малки змиевидни струйки.

— Амин — каза той. — Амин, братко.

Пушеха цигари и си бъбреха за незначителни неща, докато вървяха надолу по пътя към форта.

На половината път през полето бяха пресрещнати от пазач: пушката му висеше лениво под ръката и сочеше към земята.

Теди каза:

— Изпратиха ни тук. Казаха нещо за дърво на покрива?

Пазачът погледна назад през рамо:

— Не. Погрижиха се за това.

— О, чудесно — каза Чък и те понечиха да се отдалечат.

— Стой, тигре — каза пазачът. — Има още много работа за вършене.

Те се обърнаха назад.

Теди каза:

— Имате трийсет души, които работят по стената.

— Да, наистина, отвътре е пълна бъркотия. Една буря не може да събори място като това, но все пак може да проникне вътре. Нали знаете?

— О, разбира се — каза Теди.

— Къде е групата по почистването? — обърна се Чък към пазача, облегнал се небрежно на стената до вратата.

Онзи посочи с палец, отвори вратата и те влязоха през нея в приемното помещение.

— Не искам да изглеждам неблагодарен — каза Чък, — но това беше прекалено лесно.

Теди рече:

— Не се задълбочавай в анализи. Понякога човек просто има късмет.

Вратата се затвори зад тях.

— Късмет — каза Чък, с леко потрепване в гласа. — Така ли ще го наричаме?

— Така ще го наричаме.

Първото, което впечатли Теди, бяха миризмите. Мирис на невероятно силен дезинфектант, който правеше всичко възможно да прикрие вонята на повръщано, изпражнения, пот, и, най-вече, урина.

После шумът се понесе на вълни от задната част на сградата и надолу от горните етажи: тътенът на бягащи крака, викове, които откачаха и отекваха от дебелите стени и влажния въздух, внезапни пронизителни скимтящи звуци, които се набиваха в ушите ти, а после замираха, набиващото се в съзнанието мърморене на няколко различни гласа, които говореха едновременно.

Някой изкрещя:

— Не можете! По дяволите, не можете да направите това. Чувате ли ме? Не можете. Махнете се… — и думите заглъхнаха.

Някъде над тях, на завоя на каменно стълбище, някакъв мъж пееше: „Сто бутилки бира на стената“. Беше стигнал до седемдесет и седмата бутилка и започваше със седемдесет и шестата.

Върху една маса за карти имаше две метални кутии с кафе, заедно с купчини картонени чаши и няколко бутилки мляко. На друга маса за карти в подножието на стълбите седеше пазач, гледаше към тях и се усмихваше.

— За пръв път ви е, а?

Теди погледна към него, още докато старите звуци се заменяха с нови: цялото място беше като някаква оргия от звуци, които изтезаваха слуха във всички посоки.

— Да. Чувал съм истории, но…

— Свиква се — каза пазачът. — Свиквате с всичко.

— Самата истина.

Пазачът каза:

— Ако не работите на покрива, можете да си закачите палтата и шапките в стаята зад мен.

— Казаха ни, че сме на покрива — каза Теди.

— Кого сте ядосали? — Пазачът посочи. — Просто тръгнете по онези стълби. Сега сме приковали повечето откачалки към леглата им, но няколко се разхождат свободно. Ако видите някого, викайте, ясно? Каквото и да правите, не се опитвайте да го обуздаете сами. Това не ви е отделение Б. Нали знаете? Тези проклетници могат да ви убият. Ясно?

— Ясно.

Тръгнаха нагоре по стълбите и пазачът каза:

— Чакайте малко.

Те спряха и погледнаха обратно надолу към него.

Той се усмихваше и ги сочеше с пръст.

Те чакаха.

— Познавам ви. — Гласът му звучеше напевно.

Теди не проговори, Чък също.

— Познавам ви — повтори пазачът.

Теди успя да каже:

— Така ли?

— Да. Вие сте онези, дето заседнаха заедно с работниците на покрива. В проклетия дъжд. — Той се засмя, протегна пръст и плесна по масата за карти с другата си ръка.

— Това сме ние — каза Чък. — Ха-ха.

— Ха-ха, колко смешно, по дяволите — рече пазачът.

Теди посочи отново към него и каза: „Спипа ни, приятел“ и — тръгна нагоре по стълбите. — Наистина ни хвана.

Смехът на идиота се понесе след тях нагоре по стълбите.

На първата площадка спряха. Стояха пред голяма зала със сводест таван от кована мед, с тъмен под, излъскан до огледален блясък. Теди знаеше, че може да хвърли бейзболна топка или някоя от ябълките на Чък от площадката, и пак да не стигне до другия край на стаята. Беше празна, а вратата срещу тях беше открехната, и Теди почувства как по ребрата му полазиха тръпки, когато пристъпи в стаята, защото тя му напомни за стаята в съня му, онази, в която Ледис му беше предложил питие, а Рейчъл беше убила децата си. Едва ли беше същата стая — онази в съня му беше пълна с високи прозорци с плътни завеси и потоци от светлина и имаше под, настлан с паркет, и тежки полилеи — но беше доста подобна.

Чък го плесна по рамото и Теди почувства как мънистени капчици пот избиват по шията му.

— Повтарям — прошепна Чък със слаба усмивка, — това е прекалено лесно. Къде е пазачът на портата? Защо не е заключена? Теди видя Рейчъл, с разрошени коси и надаваща писъци, докато тичаше през стаята със сатър в ръка.

— Не знам.

Чък се наведе към него и изсъска в ухото му.

— Това е нагласено, шефе.

Теди тръгна през стаята. Главата го болеше от липсата на сън. От дъжда. От приглушените викове и бягащи крака над него. Двете момчета и малкото момиче се бяха държали за ръце, докато гледаха през рамо. И трепереха.

Теди отново чу пеещия пациент „… една свали, наоколо я разнеси, петдесет и четири бутилки бира на стената“.

Те се мярнаха бързо пред очите му — двете момчета и момичето, докато се носеха през плуващия въздух, и Теди видя жълтите хапчета, които Коули беше сложил в ръката му снощи, и почувства как в стомаха му се надига водовъртеж от хлъзгав бълвоч.

— Петдесет и четири бутилки бира на стената, петдесет и четири бутилки бира…

— Трябва да излизаме обратно навън, Теди. Трябва да си вървим. Това е лошо. Ти можеш да го почувстваш. Аз мога да го почувствам.

В другия край на залата, някакъв мъж изскочи от вратата.

Беше бос и с голи гърди, само по бяло долнище на пижама. Главата му беше обръсната, но останалите му черти не можеха да се видят на мъждивата светлина.

— Здрасти! — каза той.

Теди ускори ход.

Мъжът каза: „Хванах те! Ти гониш!“, и изхвърча от вратата.

Чък настигна Теди:

— За бога, шефе.

Той беше тук. Ледис. Някъде. Теди можеше да го почувства.

Стигнаха до края на коридора и пред тях се появи широка каменна площадка и стълбище, което се виеше стръмно надолу в тъмнината, друго, което се издигаше към виковете и бъбренето, които сега се бяха усилили, и Теди чу дрънчене на метал и вериги. Чу някой да вика: „Билингс! Кротко сега, момче! Просто се успокой! Няма къде да избягаш. Чуваш ли?“

Теди чу някой да диша до него. Обърна глава наляво, и бръснатата глава беше само на сантиметър-два от неговата.

— Ти гониш — каза онзи и потупа ръката на Теди с показалеца си.

Теди погледна мъжа в сияещото лице.

— Аз гоня — каза Теди.

— Разбира се, аз съм толкова близо — каза онзи, — можеш просто да махнеш с китката си, и пак ще е мой ред да гоня, и тогава аз мога да потрепна с моята китка и пак ти ще гониш, и можем да си продължаваме така с часове, дори цял ден, можем просто да си стоим тук, и да се редуваме кой да гони, отново и отново, може дори да не прекъсваме за обяд, да не прекъсваме даже и за вечеря, можем просто да си продължаваме отново и отново.

— Какво забавно ще има в това? — каза Теди.

— Знаеш ли какво има там навън? — Типът посочи с глава в посока на стълбите. — В морето?

— Риба — каза Теди.

— Риба. — Онзи кимна. — Много добре. Риба, да. Много риба. Но, да, риба, много добре, риба, да, но освен това, освен това? Подводници. Да. Точно така. Съветски подводници. На триста, на четиристотин километра от нашето крайбрежие. Чуваме това, нали? Казват ни. Разбира се. И ние свикваме с идеята. Всъщност, забравяме. Искам да кажа: „Добре, има подводници. Благодаря за информацията“. Те стават част от всекидневното ни съществуване. Знаем, че са там, но преставаме да мислим за това. Ясно? Но те са си там, и са въоръжени с ракети. Насочват ги към Ню Йорк и Вашингтон. Към Бостън. И те са там навън. Просто си седят. Това тревожи ли те понякога?

Теди чуваше как Чък до него диша бавно, в очакване на знак от него.

Теди каза:

— Както казахте, предпочитам да не мисля твърде много за това.

— Ммм. — Типът кимна. Поглади наболата четина по брадичката си. — Тук вътре чуваме разни неща. Не бихте си го помислили, нали? Но е така. Когато постъпи някой нов, той ни разказва разни неща. Пазачите говорят. Вие, санитарите, също говорите. Ние знаем, ние знаем. За външния свят. За изпитанията на водородни бомби, за атолите. Знаете ли как действа една водородна бомба?

— С водород? — каза Теди.

— Много добре. Много умно. Да, да. — Онзи кимна няколко пъти. С водород, да. Но освен това, освен това, като никоя друга бомба. Пуснеш ли бомба, дори атомна бомба, тя експлодира. Нали? Точно така. Но една водородна бомба избухва отвън навътре, с имплозия. Тя избухва отвътре и преминава през поредица от вътрешни сривове, като се разпада все повече и повече. Но този разпад? Той създава маса и плътност. Виждате ли, яростта на собственото му саморазрушаване създава изцяло ново чудовище. Схващате ли? А? Колкото по-голям е сривът, толкова по-голямо е саморазрушаването, и после толкова по-силно става. А после, добре, добре? Проклет взрив. Просто… тряс, бум, и край. В отсъствието на свое собствено „аз“, то се разпространява. От своята имплозия създава експлозия, която е сто пъти, хиляда пъти, милион пъти по-опустошителна от всяка бомба в историята. Това е нашето наследство. И не го забравяйте. — Той почука няколко пъти с пръст по ръката на Теди — леки почуквания, сякаш имитираше барабанен бой с пръстите си. — Ти гониш! До десетата степен! Хии!

Той скочи долу от тъмното стълбище и те го чуха да крещи: „Бууум!“ по целия път надолу.

— … четирийсет и девет бутилки бира! Една свали…

Теди погледна през рамо към Чък. Лицето му беше влажно, и той внимателно издишваше през устата.

— Прав си — каза Теди. — Да се махаме оттук.

— Сега вече говориш разумно.

Викът се разнесе от стълбите:

— Някой да ми помогне тук, мамка му! Господи!

Теди и Чък вдигнаха очи и видяха двама мъже да слизат по стълбите, преплетени на топка. Единият носеше синя униформа на пазач, другият — бели дрехи като на пациент, и те спряха, когато се блъснаха в завоя на стълбището на най-широкото стъпало. Пациентът успя да освободи едната си ръка и я заби в лицето на пазача точно под лявото око и издърпа парче кожа, а пазачът изкрещя и рязко изви глава назад.

Теди и Чък затичаха нагоре по стъпалата. Ръката на пациента отново се спусна надолу, но Чък сграбчи китката му.

Пазачът избърса окото си и размаза кръв надолу до брадичката си. Теди чу как и четиримата си поемат дъх, дочу далечната песен за бирените бутилки, в която пациентът беше стигнал до четирийсет и втората и започваше с четирийсет и първата, а после видя типа под него да се готви за нападение с широко отворена уста, и каза: „Чък, внимавай“, и стовари опакото на дланта си в челото на пациента, преди той да успее да отхапе парче от китката на Чък.

— Трябва да го пуснете — каза той на пазача. — Хайде. Махнете се.

Пазачът пусна краката на пациента и забързано се дръпна две стъпала назад. Теди се наведе над тялото на пациента и здраво стисна рамото му, като го притисна към стената, погледна назад през рамо към Чък, и палката се вряза между тях, проряза въздуха със съскане и свистене и счупи носа на пациента.

Теди почувства как тялото под него се отпусна и Чък възкликна:

— Иисусе Христе!

Пазачът замахна отново и Теди се обърна към тялото на пациента и възпря с лакът ръката на пазача.

Вгледа се в окървавеното лице на пациента:

— Хей! Хей! Той е в безсъзнание. Хей!

Пазачът обаче усещаше мириса на собствената си кръв. Той наклони палката.

Чък каза:

— Погледни ме! Погледни ме!

Очите на пазача рязко отскочиха към лицето на Чък.

— Отдръпни се, по дяволите. Чуваш ли ме? Не се доближавай. Този пациент е укротен. — Чък пусна китката на пациента и ръката му падна на гърдите. Чък седна и се облегна на стената, без да откъсва поглед от пазача. — Чуваш ли ме? — каза меко той.

Пазачът сведе поглед и свали палката. Докосна раната на скулата си с ризата, и погледна кръвта върху плата.

— Той ми разкъса лицето.

Теди се наведе към него и погледна раната. Беше виждал много по-лоши неща: хлапето нямаше да умре от тази рана, или нещо подобно. Но беше грозно. Никой лекар нямаше да успее да я зашие чисто.

— Ще се оправиш — каза той. — Само няколко шева.

Над себе си чуха трясъка от падането на няколко тела и някакви мебели.

— С метеж ли си имате работа? — каза Чък.

Пазачът изпусна с шумно пухтене въздуха от устата си, преди цветът да се върне на лицето му.

— Почти.

— Откачалките превземат лудницата? — каза бодро Чък. Хлапакът погледна внимателно Теди, после премести поглед към Чък.

— Не още.

Чък измъкна от джоба си кърпичка и я подаде на хлапето.

Хлапето кимна в знак на благодарност и притисна кърпичката към лицето си.

Чък отново вдигна китката на пациента, и Теди го загледа как проверява за пулс. Чък пусна китката и повдигна назад един от клепачите на мъжа. Погледна Теди:

— Ще оживее.

— Да го качим горе — каза Теди.

Преметнаха ръцете на пациента около раменете си и последваха пазача нагоре по стълбите. Не тежеше много, но стълбището беше дълго, а върховете на стъпалата му непрекъснато се закачаха отстрани за телата на носещите го. Когато стигнаха най-горе, пазачът се обърна, и сега изглеждаше по-възрастен, може би малко по-интелигентен.

— Вие сте шерифите — каза той.

— Кои?

Той кимна:

— Вие сте. Видях ви, когато пристигнахте. — Той се усмихна леко на Чък. — Онзи белег на лицето ви, нали знаете?

Чък въздъхна.

— Какво правите тук? — попита пазачът.

— Спасяваме ти репутацията — каза Теди.

Хлапакът махна кърпичката от раната си, погледна я и отново я притисна там.

— Знаете ли кой е този тип, дето го държите там? — каза той. — Пол Вингис. Западна Вирджиния. Убил жената и двете дъщери на брат си, докато братът служел в Корея. Държал ги в едно мазе, знаете, и си правел удоволствието, докато те се разлагали.

Теди устоя на порива да се отдръпне изпод ръката на Вингис и да го остави да падне отново надолу по стълбите.

— Истината е — каза хлапето и си прочисти гърлото. — Истината е, че той ме облада. — Той ги погледна в очите и неговите бяха зачервени.

— Как ти е името?

— Бейкър. Фред Бейкър.

Теди се ръкува с него.

— Виждаш ли, Фред? Хей, радваме се, че можахме да помогнем.

Хлапето сведе поглед към обувките си, към кървавите петна там.

— Отново: какво правите тук?

— Оглеждаме наоколо — каза Теди. — Само няколко минути и изчезваме.

Хлапакът се позамисли върху чутото, и Теди почувства как предишните две години от живота му — загубата на Долорес, съсредоточаването му в издирването на Ледис, откриването на това място, моментът, в който се натъкна на Джордж Нойс и на неговите истории за експерименти с наркотици и лоботомия, влизането във връзка със сенатор Хърли, изчакването на подходящия момент за прекосяването на границата, както бяха чакали да прекосят Ламанша, за да влязат в Нормандия — изходът от всичко това висеше на косъм, всичко зависеше от паузата на това хлапе.

— Знаете ли — каза хлапакът — работил съм на няколко сурови места. Затвори, единият — с максимална степен на сигурност, друго от местата беше пак болница за душевноболни престъпници… — Той погледна към вратата и очите му се разшириха, като при прозявка, само че устата му не се отвори. — Да. Работил съм на няколко места. Но това място? — Той отправи към всеки от тях продължителен, спокоен поглед. — Тук са си написали собствен наръчник с правила.

Той се взря в Теди и Теди се опита да прочете отговора в очите му, но погледът беше като на човек, който е някъде безкрайно далече, безизразен, древен.

— Няколко минути? — Хлапето кимна сякаш в отговор на собствените си мисли. — Добре. Никой няма да забележи в тази проклета врява. Вземете си вашите две минути и после се махайте, ясно?

— Разбира се — каза Чък.

— И, хей. — Хлапето им се усмихна леко, докато посягаше към дръжката на вратата. — Опитайте се да оцелеете в тези няколко минути, става ли? Ще съм ви благодарен.

15

Минаха през вратата и влязоха в килиен блок с гранитни стени и гранитни подове, който се простираше по цялата дължина на форта под арки, широки три метра и високи четири. Единствената светлина идваше от високи прозорци в двата края етажа, а от тавана капеше вода и подовете бяха осеяни с локви. Килиите се намираха от дясната и от лявата им страна, погребани в мрака.

Бейкър каза:

— Главният ни генератор гръмна около четири часа тази сутрин. Ключалките на килиите се контролират електронно. Това е едно от по-скорошните ни нововъведения. Страхотна идея, нали, по дяволите? Така че в четири всички килии се отвориха. За щастие все още можем да работим ръчно с ключалките, така че прибрахме повечето пациенти обратно вътре и ги заключихме в килиите, но някакъв проклетник има ключ. Все успява да се промъкне и да стигне поне до една килия, преди да изчезне пак.

— Може би един плешив тип? — каза Теди.

Бейкър хвърли поглед към него:

— Плешив? Да. Трудно се справяме с него. Предположих, че може да е той. Казва се Личфийлд.

— Играе на гоненица на онова стълбище, по което се качихме току-що. В долната половина.

Бейкър ги поведе към третата килия вдясно и я отвори:

— Мятайте го вътре.

Трябваха им няколко секунди да намерят леглото в тъмнината, а после Бейкър включи фенерче, насочи лъча навътре и те положиха Вингис на леглото, и той изстена, и в ноздрите му избиха мехурчета кръв.

— Трябва да взема подкрепления и да тръгна след Личфийлд — каза Бейкър. — Сутеренът е мястото, където държим типовете, които дори не храним, освен ако в стаята няма шестима пазачи. Ако се измъкнат, тук ще стане като в проклетия „Аламо“.

— Първо ви трябва медицинска помощ — каза Чък.

Бейкър намери чисто място от кърпичката и я притисна отново към раната си.

— Нямам време.

— За него — каза Чък.

Бейкър погледна към тях през решетките.

— Да. Правилно. Ще намеря лекар. А вие двамата. Влизате и излизате за рекордно време, ясно?

— Ясно. Намерете лекар за този човек — каза Чък, докато излизаха от килията.

Бейкър заключи вратата на килията:

— Вече действам по въпроса.

Той затича надолу покрай килийния блок, като заобиколи трима пазачи, които влачеха брадат гигант към килията му, и продължи да тича.

— Какво мислиш? — попита Теди. През арките видя до далечния прозорец един мъж, увиснал на решетките, няколко пазачи вмъкваха вътре маркуч. Очите му започваха да се приспособяват към слабата сива светлина в главния коридор, но килиите оставаха тъмни.

— Някъде тук вътре трябва да има комплект досиета — каза Чък. — Дори и само за основни медицински и справочни цели. Ти ще търсиш Ледис, аз ще търся досиетата, става ли?

— Къде смяташ, че са тези досиета?

Чък погледна назад към вратата:

— Ако се съди по звуците, колкото по-нависоко се качваш, толкова по-безопасно става. Предполагам, че администрацията им трябва да е горе.

— Добре. Къде и кога ще се срещнем?

— След петнайсет минути?

Пазачите бяха задействали маркуча и запратиха една струя. Отблъснаха човека от решетките и го блъснаха на пода.

Няколко души пляскаха с ръце в килиите си, други стенеха — толкова дълбоки и отчаяни стенания, че сякаш идваха от бойно поле.

— Петнайсет звучи добре. Да се срещнем отново в голямата зала?

— Разбира се.

Стиснаха си ръцете, и тази на Чък беше влажна, горната му устна лъщеше.

— Пази си задника, Теди.

Един пациент нахълта през вратата зад тях и изтича покрай тях в отделението. Краката му бяха боси и мръсни и тичаше, сякаш тренира за боксово състезание с награда — плавни крачки в ритъм с ръце, които се движеха, сякаш се боксираха с въображаем противник.

— Ще видя какво мога да направя. — Теди се усмихна на Чък.

— Добре тогава.

— Добре.

Чък тръгна към вратата. Спря за миг да погледне назад. Теди кимна.

Чък отвори вратата, когато двама санитари се зададоха откъм стълбите. Чък сви зад ъгъла и изчезна, а един от санитарите се обърна към Теди:

— Видя ли Голямата бяла надежда да минава оттук?

Теди погледна назад през арката и видя пациента да танцува на място на петите си, като размахваше юмруци във въздуха в различни комбинации.

Теди посочи и тримата тръгнаха едновременно.

— Боксьор ли е бил?

Мъжът от лявата му страна, висок, възрастен чернокож тип, каза:

— О, от плажа ли идвате? Ваканционните отделения. Ъ-хъ. Ами, да, този тук, Уили, си мисли, че тренира за мач с Джо Луис на Медисън Скуеър. Работата е там, че не е чак толкова лош.

Приближаваха се към онзи тип, и Теди видя как юмруците му раздробяват въздуха.

— Ще трябват повече хора от нас тримата.

По-възрастният санитар се подсмихна:

— Няма да е нужен дори един. Аз съм му мениджър. Не знаехте ли? — Той се провикна: — Ей, Уили. Трябва да ти направим масаж, мой човек. До мача остава по-малко от час.

— Не ща никакъв масаж. — Уили започна да удря въздуха с бързи пронизващи движения.

— Не мога да позволя златната ми кокошка да се препарира — каза санитарят. — Чуваш ли?

— Препарирах се само онзи път, като се бих с Джърси Джо.

— И виж какво стана тогава.

Ръцете на Уили рязко се отпуснаха отстрани до тялото:

— Имаш право.

— Тренировъчната зала, ей там. — Санитарят отривисто махна с ръка наляво.

— Само не ме пипай. Не обичам да ме пипат преди мач. Знаеш това.

— О, знам, убиец. — Той отвори вратата на килията. — Хайде, влизай.

Уили тръгна към килията.

— Наистина се чуват, нали знаеш? Тълпата.

— Единична стая, мой човек. Единична стая.

Теди и другият санитар продължиха да вървят. Санитарят подаде лявата си ръка:

— Аз съм Ал.

Теди разтърси ръката му.

— Ал, аз съм Теди. Приятно ми е да се запознаем.

— Какво търсехте всички навън, Теди?

Теди погледна дъждобрана си:

— Група за работа по покрива. Видях обаче един пациент на стълбите, и го прогоних тук вътре. Помислих си, че може да ви дойде добре още един помощник.

Топка изпражнения уцели пода до краката на Теди и някой се изкиска от мрака на една килия и Теди продължи да гледа право напред и не забави крачка.

Ал каза:

— Трябва да стоиш възможно най-близо до средата. Дори така, могат да те ударят с почти всичко. Поне веднъж на седмица. Виждаш ли твоя човек?

Теди поклати глава:

— Не, аз…

— Оуу, мамка му — каза Ал.

— Какво?

— Аз виждам моя.

Идваше право към тях, мокър до кости, и Теди видя как пазачите пуснаха маркуча и хукнаха да го преследват. Дребен тип с червена коса, с лице като рояк пчели, покрито с черни точки, зачервени очи, които си пасваха с косата му. Спря точно в последната секунда, намирайки пролука точно когато видя как Ал премята ръце над главата му, и дребосъкът се смъкна на колене, претърколи се и после с усилие се изправи.

Ал хукна след него, а после пазачите се втурнаха покрай Теди, вдигнали палките над главите си, толкова мокри, колкото и мъжът, когото преследваха.

Теди беше понечил да се включи в преследването, воден ако не от друго, поне от инстинкта си, когато чу шепота:

— Ледис.

Застана в средата на стаята, като чакаше да го чуе отново. Нищо. Всеобщият шум от стенания, спрян за миг от преследването на червенокосия дребосък, започна да се надига отново, започвайки като жужене сред откъслечното изтракване на подлоги. Теди отново си спомни за жълтите хапчета. Ако Коули подозираше, наистина подозираше, че той и Чък са…

— Лъд. Дис.

Обърна се и застана с лице към трите килии от дясната му страна. Всичките бяха тъмни. Теди зачака, знаейки, че говорещият го вижда, питайки се дали може да е самият Ледис.

— Предполагаше се, че трябва да ме спасиш.

Идваше или от килията в центъра, или от онази вляво от нея. Не беше гласът на Ледис. Определено не. Но беше глас, който въпреки това му се струваше познат.

Теди се приближи до решетката в средата. Затършува в джоба си. Намери кутия кибритени клечки и я извади. Драсна клечката, тя припламна и той видя малка мивка и мъж с хлътнали ребра, коленичил на леглото, който пишеше по стената. Погледна назад през рамо към Теди. Не беше Ледис. Не беше никой, когото познаваше.

— Имате ли нещо против? Предпочитам да работя на тъмно. Безкрайно ви благодаря.

Теди се отдръпна от решетките, като се обърна наляво и забеляза, че цялата лява стена на килията на мъжа беше покрита с надписи до последния сантиметър — хиляди сбити, прецизни редове, с толкова дребно изписани думи, че не се четяха, освен ако не притиснеш очи към стената.

Той прекоси до другата килия, клечката изгасна и гласът, сега вече близо, каза:

— Ти ме излъга.

Ръката на Теди потрепери, когато драсна следващата клечка и тя изпращя и се счупи, когато я допря отстрани.

— Каза ми, че ще ме освободят от това място. Обеща.

Теди драсна нова клечка и тя отхвръкна в килията, незапалена.

— Излъга.

Третата клечка се отдели от кутията с цвъртящ звук и пламъкът припламна високо над пръста му и той го вдигна към решетките и се взря вътре. Мъжът, седнал на леглото в левия ъгъл, беше навел глава, обгърнал прасците си с ръце. Беше с плешивина в средата, прошарен отстрани. Беше гол, ако не се броят чифт бели боксерки. Костите му се тресяха под плътта.

Теди облиза устните и небцето си. Втренчи се над клечката и каза:

— Хей?

— Прибраха ме обратно. Казаха, че съм техен.

— Не виждам лицето ви.

— Казват, че сега съм си у дома.

— Бихте ли си вдигнали главата?

— Казват, че това е домът ми. Никога няма да си тръгна.

— Нека видя лицето ви.

— Защо?

— Покажете ми лицето си.

— Не познаваш ли гласа ми? Всички разговори, които сме водили.

— Повдигни си главата.

— Обичах да си мисля, че отношенията ни вече не са строго професионални. Че сме станали един вид приятели. Тази клечка ще изгасне скоро, между другото.

Теди се загледа в участъка гола кожа и в треперещите крайници.

— Казвам ти, приятелче…

— Какво ми казваш? Какво ми казваш? Какво можеш да ми кажеш? Още лъжи, ето какво.

— Аз не…

— Ти си лъжец.

— Не, не съм. Вдигни си…

Пламъкът опари връхчето на показалеца му и страната на палеца му и той изпусна клечката.

Килията изчезна. Чуваше скърцането на пружините на леглото, дрезгав шум от допир на тъкан в камък, скърцане на кости.

Теди чу отново името:

— Ледис.

Този път идваше от дясната страна на килията.

— Тук никога не е ставало въпрос за истината.

Извади две клечки, притисна ги една към друга.

— Никога.

Драсна клечката. Леглото беше празно. Помръдна ръка надясно и видя мъжа да стои в ъгъла, с гръб към него.

— За това ли беше?

— Кое? — каза Теди.

— За истината.

— Да.

— Не.

— Тук става дума за истината. Да изложиш на показ…

— Тук става дума за теб. И Ледис. Това е всичко, за което е ставало дума някога. Аз бях случайност. Аз просто се изпречих на пътя.

Мъжът се завъртя. Тръгна към него. Лицето му беше смазано. Подута каша от пурпурно, черно и вишневочервено. Носът беше счупен и покрит с две бели, кръстосани лентички лейкопласт.

— За бога — каза Теди.

— Харесва ли ти?

— Кой направи това?

— Ти го направи.

Джордж Нойс пристъпи към решетките, с устни, дебели като велосипедни гуми и почернели от шевове.

— Всичките ти приказки. Всичките ти шибани приказки, и ме отново тук вътре. Заради теб.

Теди си спомни последния път, когато го беше видял в помещението за свиждане на затвора. Въпреки затворническата бледност, беше изглеждал здрав, енергичен, повечето мрачни облаци над съзнанието му се бяха разсеяли. Беше разказал виц, нещо за италианец и германец, които влизат в бар в Ел Пасо.

— Погледни ме — каза Джордж Нойс. — Не извръщай поглед. Никога не си искал да разобличиш това място.

— Джордж — каза Теди, като се стараеше да запази гласа си нисък и спокоен, — това не е вярно.

— Вярно е.

— Не. Какво мислиш, че планирах през последната година от живота си? Това. Сега. Точно тук.

— Мамка ти!

Теди почувства как крясъкът го удари в лицето.

— Мамка ти! — изкрещя Джордж отново. — Прекарал си последната година от живота си в правене на планове? В планове да убиваш. Това е всичко. Да убиеш Ледис. Това е твоята шибана игра. И виж докъде докара мен. Тук. Обратно тук. Не мога да издържам на това място. Не мога да издържам в тази шибана къща на ужасите. Чуваш ли ме? Не отново, не отново, не отново.

— Джордж, слушай. Как стигнаха до теб? Не могат просто да влязат в един затвор и да те измъкнат. Трябва да има заповеди за прехвърляне. Трябва да има психиатрични консултации. Досиета, Джордж. Документи.

Джордж се изсмя. Притисна лице между решетките и рязко повдигна вежди и пак ги свали.

— Искаш ли да чуеш една тайна?

Теди пристъпи една крачка по-близо.

Джордж каза:

— Това е добре…

— Кажи ми — каза Теди.

И Джордж го заплю в лицето.

Теди отстъпи назад, пусна клечките и избърса с ръкав плюнката от челото си.

В тъмнината, Джордж каза:

— Знаеш ли каква е специалността на скъпия доктор Коули?

Теди прокара длан по челото си и основата на носа, и откри, че са сухи.

— Вината на оцелелия, травмата, причинена от скръб.

— Нееее. — Думата излезе от устата на Джордж като сух смях.

— Насилието. При мъжете, по-специално. Прави проучване.

— Не. Това е Нахринг.

— Коули — каза Джордж. — Само Коули. Урежда да му докарват най-жестоките пациенти и престъпници от цялата страна. Защо мислиш, че пациентите тук са толкова малко. И мисли ли наистина ли мислиш, че някой ще преглежда подробно документите за прехвърляне на осъден престъпник със склонност към насилие и психологически проблеми? По дяволите, наистина ли го мислиш?

Теди запали още две клечки.

— Сега вече никога няма да изляза — каза Нойс. — Веднъж се измъкнах. Втори път няма да има. Никога няма втори път.

Теди каза:

— Успокой се, успокой се. Как стигнаха до теб.

— Знаеха. Не го ли разбираш? Всичко, което беше намислил. Целият ти план. Това е игра. Красиво организирана игра. Всичко това — ръката му описа широк жест във въздуха над него — е заради теб.

Теди се усмихна:

— Организираха ураган само заради мен, а? Хубав номер.

Нойс мълчеше.

— Обясни това — каза Теди.

— Не мога.

— Не го и очаквах. Хайде да успокоим параноята. Става ли?

— Бил ли си сам често? — каза Нойс, като се взираше към него през решетките.

— Какво?

— Сам. Оставал ли си някога сам, откакто започна цялото това нещо?

Теди каза:

— През цялото време.

Джордж повдигна вежда:

— Съвсем сам?

— Е, с партньора ми.

— А кой е партньорът ти?

Теди посочи с палец назад към килийния блок.

— Казва се Чък. Той е…

— Нека позная — каза Нойс. — Не си работил с него никога преди, нали?

Теди почувства килийния блок, който го заобикаляше. Костите в горната част на ръцете му бяха студени. За миг не беше в състояние да говори, сякаш мозъкът му беше забравил как да установи връзка с езика му.

После каза:

— Той е щатски комисар от военната полиция на Сиатъл…

— Не си работил с него никога преди, нали?

Теди каза:

— Това няма връзка. Познавам мъжете. Познавам този човек. Имам му доверие.

— На какво основание?

Нямаше лесен отговор за този въпрос. Как можеше някой да знае къде се зараждаше вярата? В един миг я нямаше, в следващия вече я имаше. По време на войната Теди беше познавал мъже, на които бе готов да повери живота си на бойното поле, и въпреки това не би им поверил портфейла си, щом се махнеха оттам. Беше познавал мъже, на които би поверил портфейла и съпругата си, но никога не би им се доверил да му пазят гърба в битка или да минат през някоя врата заедно с него.

Чък можеше да откаже да го придружи, можеше да предпочете да си остане в мъжкото спално помещение, да проспи разчистването след бурята и да изчака вестта за пристигането на ферибота. Работата им беше свършена — Рейчъл Соландо беше намерена. Чък нямаше причина, нямаше запазен интерес да последва Теди в търсенето на Ледис, в стремежа му да докаже, че „Ашклиф“ е подигравка с Хипократовата клетва. И въпреки това беше тук.

— Имам му доверие — повтори Теди. — Не знам друг начин да го формулирам.

Нойс го погледна тъжно през стоманените тръби.

— Тогава те вече са спечелили.

Теди изтърси клечките и ги пусна. Отвори рязко картонената кутия и намери последната клечка. Чу Нойс, все още до решетките, да души въздуха.

— Моля те — прошепна той, и Теди разбра, че плаче. — Моля те.

— Какво?

— Моля те, не ме оставяй да умра тук.

— Няма да умреш тук.

— Ще ме заведат при фара. Знаеш това.

— Фара?

— Ще ми изрежат мозъка.

Теди запали клечката и във внезапно блесналия пламък видя, че Нойс се беше вкопчил в решетките и трепереше, сълзите капеха от подутите му очи и се стичаха по подутото му лице.

— Няма да…

— Иди там. Виж това място. И ако се върнеш жив, ми кажи какво правят там. Виж сам.

— Ще отида, Джордж. Ще го направя. Ще те измъкна оттук.

Нойс наведе глава, притисна голия си скалп към решетките и заплака мълчаливо, и Теди си спомни последния път, когато се бяха срещнали в стаята за свиждане и Джордж беше казал. „Ако някога се наложи да се върна на онова място, ще се самоубия“, а Теди бе казал: „Това няма да се случи“.

Лъжа, очевидно.

Защото ето че Нойс беше тук. Сломен, разбит, треперещ от страх.

— Джордж, погледни ме.

Нойс вдигна глава.

— Ще те измъкна оттук. Дръж се. Не прави нищо невъзвратимо. Чуваш ли ме? Дръж се. Ще се върна за теб.

Джордж Нойс се усмихна през потока от сълзи и поклати глава много бавно.

— Не можеш едновременно да убиеш Ледис и да разкриеш истината. Трябва да направиш избор. Разбираш това, нали?

— Къде е той?

— Кажи ми, че разбираш.

— Разбирам. Къде е той?

— Трябва да избереш.

— Няма да убия никого. Джордж? Няма.

И докато гледаше към Нойс през решетките, той почувства, че това е вярно. Ако това беше нужно, за да върне тази клета развалина, тази ужасна жертва, у дома, тогава Теди щеше да погребе отмъщението. Не да го унищожава. Да го запази за друг път. И да се надява, че Долорес ще разбере.

— Няма да убия никого — повтори той.

— Лъжец.

— Не.

— Тя е мъртва. Пусни я да си отиде.

Той притисна усмихнатото си, разплакано лице между решетките и задържа върху Теди погледа на меките си подути очи.

Теди я почувства в себе си, притисната в основата на гърлото му. Можеше да я види как седи в ранната юлска мараня, в тъмнооранжевата светлина, в която се облива един голям град в летните нощи точно след залез-слънце, вдигайки поглед, когато той спираше колата до бордюра и децата се върнеха към играта си на бейзбол насред улицата, а прането се развяваше и плющеше над главите им, и тя го гледаше как се приближава, подпряла брадичка върху опакото на ръката си и вдигнала цигарата до ухото си, и той поне веднъж й беше донесъл цветя, а тя беше толкова просто и ясно неговата любима, неговото момиче, което го наблюдаваше как се приближава, сякаш запечатваше в паметта си него и походката му и тези цветя и този момент, и на него му се искаше да я попита какъв звук издава едно сърце, когато се разтапя от удоволствие, когато дори само видът на някого те изпълва така, както храната, кръвта и въздухът никога не могат, когато имаш чувството, че си роден само заради един-единствен момент, и, по някаква причина, този момент е именно сега.

Пусни я да си отиде, беше казал Нойс.

— Не мога — каза Теди, и думите излязоха накъсани и твърде високо изречени, и той почувства как в средата на гърдите му се надигат писъци.

Нойс се облегна толкова назад, колкото можеше, без да изпуска решетките, и наклони глава, така че ухото му опираше на рамото му.

— Тогава никога няма да си тръгнеш от този остров.

Теди не каза нищо.

А Нойс въздъхна, сякаш онова, което се готвеше да каже, го отегчаваше толкова много, че можеше да заспи както си стоеше.

— Преместиха го от отделение В. Ако не е в отделение А, може да е само на едно място.

Изчака, докато Теди схване.

— Фарът — каза Теди.

Нойс кимна и последната клечка угасна.

В продължение на цяла минута Теди стоеше там, загледан в тъмнината, а после чу отново изскърцването на пружините, докато Нойс лягаше.

Обърна се да си върви.

— Хей.

Той спря, с гръб към решетките, и зачака.

— Бог да ти е на помощ.

16

Когато се обърна да тръгне обратно през килийния блок, откри Ал да го чака. Стоеше в средата на гранитния коридор и фиксираше Теди с ленив поглед, и Теди каза:

— Хвана ли твоя човек?

Ал закрачи редом с него:

— И още как. Хитро копеле, но тук има предел, до който можеш да стигнеш…

Тръгнаха нагоре по килийния блок, като се придържаха към центъра, и Теди чу как Нойс го пита дали някога е бил сам тук. Откога ли го наблюдаваше Ал? — запита се. Прехвърли отново през мислите си трите дни, прекарани тук, и се опита да открие дори само един случай, в който да е бил напълно сам. Дори когато ходеше до тоалетната, използваше помещенията за персонала: винаги някой беше в съседната кабинка или чакаше точно пред вратата.

Но не, той и Чък бяха излизали сами от острова няколко пъти…

Той и Чък.

Какво точно знаеше за Чък? За миг си представи лицето му, видя го на ферибота, загледан нататък към океана…

Страхотен тип, от онези, които харесваш на мига, умееше да се държи с хората с естествена лекота, беше от хората, до които ти се иска да си близо. От Сиатъл. Наскоро прехвърлен. Адски добър играч на покер. Мразеше баща си — единственото, което сякаш не съответстваше на останалата част от него. Имаше и още нещо неуместно, нещо, заровено в дъното на ума на Теди, нещо… Какво беше?

Тромаво. Но не, в Чък нямаше нищо тромаво. Той беше въплъщение на безупречността. Лъскав като нова монета — трябваше да използва израз, който баща му беше обичал. Не, в този човек нямаше нищо ни най-малко тромав и неловко. Но наистина ли нямаше? Нима не беше имало кратък момент във времето, когато движенията на Чък бяха тромави? Да. Теди беше сигурен, че този момент се е случил. Но не можеше да си спомни подробностите. Не точно сега. Не тук.

И във всеки случай цялата идея беше нелепа. Той имаше доверие на Чък. В края на краищата Чък беше проникнал в бюрото на Коули.

Ти видя ли да го прави?

Точно в момента Чък рискуваше кариерата си, за да се добере до досието на Ледис.

Откъде знаеш?

Бяха стигнали до вратата и Ал каза:

— Просто се върнете до стълбите и се качете по онези стъпала. Много лесно ще намерите покрива.

— Благодаря.

Теди зачака, все още, без да отваря вратата: искаше да види колко време ще се мотае Ал наоколо.

Но Ал само кимна и влезе отново в килийния блок и Теди се почувства защитен. Разбира се, че не го следяха. Доколкото Ал знаеше Теди беше просто още един санитар. Нойс беше параноик. И съвсем разбираемо — кой ли нямаше да е такъв на мястото на Нойс? — но все пак, параноик.

Ал продължи да върви и Теди завъртя дръжката на вратата и я отвори, и на площадката не го чакаха санитари или пазачи. Беше сам. Напълно сам. Ненаблюдаван. И той остави вратата да се затвори зад гърба му, обърна се, за да слезе по стълбите, и видя Чък да стои на завоя, където се бяха натъкнали на Бейкър и Вингис. Стискаше цигарата си и дърпаше силно и бързо от нея, а когато Теди се зададе надолу по стълбите, той вдигна очи, обърна се и тръгна бързо.

— Мислех, че ще се срещнем в залата.

— Те са тук — каза Чък, когато Теди се изравни с него и влязоха в обширната зала.

— Кои?

— Надзирателят и Коули. Просто не спирай да се движиш. Трябва да бягаме.

— Видяха ли те?

— Не знам. Точно излизах от стаята с досиетата два етажа по-горе. Видях ги надолу в другия край на коридора. Коули обърна глава и аз минах право през вратата за изхода и излязох на стълбището.

— Значи вероятно не са се замислили особено за това.

Чък почти подтичваше:

— Санитар в найлонов дъждобран и шапка на рейнджър, излизащ от стаята с архивите на етажа на администрацията? О, сигурен съм, че нямаме никакъв повод за тревога.

Лампите светнаха над тях с поредица от плавни пукащи звуци, които прозвучаха като чупещи се под вода кости. Електрически заряди започнаха да жужат във въздуха и бяха последвани от взрив от крясъци и вой. За миг сградата сякаш се издигна около тях, а после отново се слегна. Аларми зазвъняха навсякъде из каменните подове и стени.

— Токът дойде. Колко хубаво — каза Чък и тръгна към стълбите.

Слизаха по стълбите, когато четирима пазачи се зададоха тичешком, и те се притиснаха към стената, за да им направят път.

Пазачът, седнал на масичката за карти, още беше там, на телефона, и когато слязоха, вдигна към тях леко изцъклен поглед, а после очите му се проясниха и той каза: „Изчакайте секунда“ в телефонната слушалка, а после се обърна към тях, когато слизаха по последното стъпало: — Хей, вие двамата, почакайте за минута.

Във фоайето се въртеше цяла тълпа — санитари, пазачи, двама оковани пациенти, опръскани с кал — и Теди и Чък се вмъкнаха право сред тях, заобиколиха мъж, който се изправи иззад масичката за кафе и небрежно замахна с чашата си към гърдите на Чък.

И пазачът каза:

— Хей! Вие двамата! Хей!

Те не забавиха ход и Теди видя лица, които се оглеждаха наоколо, едва сега чули гласа на пазача, чудейки се на кого вика.

След още една-две секунди същите тези лица щяха да се обърнат към него и Чък.

— Казах: „Стой“.

Теди удари вратата с ръка на височината на гърдите си.

Тя не поддаде.

— Хей!

Забеляза месинговата дръжка — още един ананас като онзи в къщата на Коули — и я сграбчи: откри, че е хлъзгава от дъжда.

— Трябва да говоря с теб!

Теди завъртя дръжката, бутна вратата да се отвори и по стъпалата се зададоха двама пазачи. Теди се завъртя и задържа вратата отворена, докато Чък мина, а пазачът отляво му благодари с кимване. Той и партньорът му минаха и Теди бутна вратата и тръгнаха надолу по стълбите.

Видя отляво група мъже, облечени също като тях, които стояха наоколо, пушеха цигари и пиеха кафе в ситния дъждец: няколко от тях се бяха облегнали на стената, всички се шегуваха, мощно издишваха дим във въздуха, и той и Чък прекосиха разстоянието до тях, без да поглеждат назад, в очакване на звука от отварящата се зад гърба им врата и нов взрив от викове.

— Намери ли Ледис? — попита Чък.

— Не. Обаче намерих Нойс.

— Какво?

— Чу ме.

Кимнаха на групата мъже, когато стигнаха до тях. Те се усмихнаха и помахаха, а Теди взе огънче за цигарата си от един от тях, а после продължиха да вървят надолу покрай стената, продължиха да вървят, докато стената сякаш се простираше в продължение на половин километър, продължиха да вървят, докато викове, може би насочени към тях, отекваха във въздуха, продължиха да вървят, докато виждаха прикладите на пушките, подаващи се над бойниците на сто и петдесет метра над тях.

Стигнаха до края на стената и свърнаха наляво в подгизнала зелена поляна и видяха, че там някои участъци от оградата са сменени, групи мъже запълваха дупките за стълбовете с бетон, и те я видяха как се простира по целия път назад, и разбраха, че няма как да излязат оттам.

Тръгнаха обратно и излязоха покрай стената, на открито, и Теди разбра, че единственият път е право напред. Твърде много очи щяха да забележат, ако тръгнеха, в която и да е друга посока, освен покрай пазачите.

— Ще се промъкнем оттам, нали, шефе?

— Направо.

Теди си свали шапката и Чък последва примера му, а после смъкнаха дъждобраните си, преметнаха ги през ръка и тръгнаха в ситните капчици дъжд. Чакаше ги същият пазач, и Теди каза на Чък:

— Дай дори да не забавяме ход.

— Съгласен.

Теди се опита да разчете изражението на пазача. Беше неподвижно и безизразно като на мъртвец и той се зачуди дали е непроницаемо от отегчение, или защото се напрягаше за сблъсъка.

Теди помаха, докато минаваше, и пазачът каза:

— Сега са докарали камиони.

Продължиха да вървят. Теди се обърна и тръгна заднешком, когато каза:

— Камиони ли?

— Да, за да ви приберат обратно. Ще трябва да почакате, един замина само преди пет минути. Трябва да се върне всеки момент.

— Не. Имаме нужда да се пораздвижим.

За миг нещо трепна в лицето на пазача. Може би Теди просто си въобразяваше, или може би пазачът можеше да разпознае нередна ситуация, когато я подушеше.

— Внимавай сега. — Теди се обърна с гръб и двамата с Чък тръгнаха към дърветата, и той усещаше как пазачът ги наблюдава, усещаше как целият форт ги наблюдава. Може би точно сега Коули и надзирателят бяха на предните стъпала или горе на покрива. И наблюдаваха.

Стигнаха до дърветата и никой не изкрещя, никой не даде предупредителен изстрел, а после те влязоха по-навътре и изчезнаха в редицата дебели стволове и разкъсани листа.

— Господи — каза Чък. — Господи, Господи, Господи.

Теди седна на един заоблен камък и почувства как потта наквасва тялото му, просмуквайки се в бялата му риза и панталоните, и се почувства въодушевен. Сърцето му още биеше силно, а очите го сърбяха, а по плещите и врата му още пробягваха тръпки, и той разбра, че, с изключение на любовта, това беше най-великото чувство на света.

Че си успял да избягаш.

Погледна Чък и не откъсна поглед от него, докато и двамата не започнаха да се смеят.

— Свих зад онзи ъгъл и видях, че оградата отново си е на мястото — каза Чък, — и, о, мамка му Теди, помислих си, че сме дотук.

Теди се облегна на скалата, чувствайки се свободен по начин, по който се беше чувствал само като дете. Загледа как небето започва да се появява зад сивите облаци, и почувства въздуха върху кожата си. Усети мириса на мокри листа, мокра пръст и мокра дървесна кора, и чу последното слабо почукване на дъжда. Искаше му се да затвори очи и да се събуди отново от другата страна на пристанището, в Бостън, в леглото си.

Почти се унесе, и това му напомни колко е уморен, седна, изрови цигара от джоба на ризата си и взе огънче от Чък. Наведе се напред върху коленете си и каза:

— От този момент трябва да предположим, че ще открият, че сме били вътре. Тоест, ако вече не знаят.

Чък кимна:

— Бейкър със сигурност ще се пречупи, ако го разпитат.

— Мисля, че онзи пазач до стълбите беше предупреден за нас.

— Или просто искаше да се разпишем на излизане.

— И в двата случая сигурно ще си спомнят за нас.

Сирената за мъгливо време на бостънския фар издаде жален звук откъм отсрещния край на пристанището — звук, който Теди беше чувал всяка нощ през детството си в Хъл. Най-самотният звук, който познаваше. От него ти се приискваше да прегърнеш нещо — човек, възглавница, себе си.

— Нойс — каза Чък.

— Да.

— Той наистина е тук.

— От плът и кръв.

Чък каза:

— За бога, Теди, как?

И Теди му разказа за Нойс, за поражението, което бе претърпял, за враждебността му към Теди, за страха му, за треперещите му крайници, за плача му. Разказа на Чък всичко, с изключение на онова, което Нойс беше намекнал за него. А Чък слушаше, като кимаше от време на време, и гледаше Теди така, както дете гледа някой лагерен възпитател около огъня, когато започнат късните вечерни истории за таласъми.

А какво беше всичко това — започваше да се пита Теди, — ако не именно това?

Когато свърши, Чък попита:

— Вярваш ли му?

— Вярвам, че е тук. В това няма съмнение.

— Може обаче да е претърпял психологически обрат. Искам да кажа, истински. Не му е за пръв път. Всичко това може да е законно. Той откача в затвора, и те казват: „Хей, едно време този тип е бил пациент в «Ашклиф». Да го изпратим обратно“.

— Възможно е — каза Теди. — Но последния път, когато го видях, ми се стори напълно нормален, по дяволите.

— Кога беше това?

— Преди месец.

— Много неща могат да се променят за месец.

— Вярно.

— Ами фарът? — каза Чък. — Вярваш ли, че там има куп луди учени, които имплантират антени в черепа на Ледис, докато ние тук си говорим?

— Не мисля, че ще заградят съоръжение за преработка на септични отпадъци.

— Ще се съглася с теб — каза Чък. — Но всичко това е малко като представление на „Гран Гиньол“, не мислиш ли?

Теди се намръщи:

— Не знам какво значи това, по дяволите.

— Ужасно — каза Чък. — Като в някоя ужасна приказка, от онези за таласъмите.

— Това го разбирам — каза Теди. — Каква беше онази част с гран-не-знам-си-какво?

— „Гран Гиньол“ — каза Чък. — Това е на френски. — Извинявай.

Теди гледаше как Чък се опитва да се измъкне с усмивка от ситуацията, и вероятно си мисли за начин да смени темата.

Теди каза:

— Много нещо ли научаваш на френски, когато израстваш в Портланд?

— Сиатъл.

— Правилно. — Теди притисна длан към гърдите си. — Прощавай.

— Обичам театъра, ясно? — каза Чък. — Това е театрален термин.

— Знаеш ли, познавах един тип, който работеше в управлението в Сиатъл — каза Теди.

— Наистина ли? — Чък разсеяно опипваше джобовете си.

— Да. Вероятно и ти си го познавал.

— Вероятно — каза Чък. — Искаш ли да видиш какво намерих от досието на Ледис?

— Казваше се Джо. Джо… — Теди щракна с пръсти и погледна Чък. — Помогни ми с това. На върха на езика ми е. Джо, хм, Джо…

— Много мъже се казват Джо — каза Чък, като посегна към задния си джоб.

— Мисля, че беше в…

— Ето го. — Ръката на Чък рязко се измъкна от задния му джоб и в дланта му нямаше нищо.

Теди видя сгънатото квадратче хартия, което се беше изплъзнало от пръстите му, все още да се подава от джоба.

— Джо Файърфийлд — каза Теди, забелязал как ръката на Чък се беше измъкнала от джоба. Тромаво. — Познаваш ли го?

Чък отново посегна към задния си джоб:

— Не.

— Сигурен съм, че се прехвърли там.

Чък сви рамене:

— Името не ми говори нищо.

— О, може би е било в Портланд. Бъркам ги.

— Да, забелязах.

Чък измъкна листчето и Теди го видя в деня, когато бяха пристигнали — как предава пистолета си на пазача с тромаво движение, затруднявайки се с ремъка на кобура. Не беше нещо, с което средностатистически комисар от военната полиция би се затруднил. Всъщност, едно от онези неща, заради които можеш да загинеш по време на работа.

Чък подаде късчето хартия.

— Това е формулярът за приемането му. На Ледис. Това, и медицинските му картони, бяха всичко, което успях да намеря. Никакви доклади за произшествия, никакви бележки от психиатрични сеанси, никаква снимка. Беше странно.

— Странно — каза Теди. — Разбира се.

Чък още стоеше с протегната ръка, сгънатото късче хартия се накланяше и всеки миг щеше да изпадне от пръстите му.

— Вземи го — каза Чък.

— Не — каза Теди. — Задръж го.

— Не искаш ли да го видиш?

Теди каза:

— Ще го погледна по-късно.

Погледна партньора си. Усети как тишината се разраства.

— Какво? — каза Чък накрая. — Не знам кой е Джо-Как-му беше името, затова сега ме гледаш странно?

— Не те гледам странно, Чък. Както казах, много често бъркам Портланд и Сиатъл.

— Правилно. Е, тогава…

— Да продължим — каза Теди.

Теди се изправи. Чък остана да седи няколко секунди, загледан в парчето хартия, което още се полюшваше от ръката му. Погледна към дърветата наоколо. Вдигна поглед към Теди. Загледа се към брега.

Сирената за мъгливо време изсвири отново.

Чък се изправи и върна листчето хартия в задния си джоб. Каза: „Добре“. Каза: „Чудесно“. Каза: „Във всеки случай, върви напред“.

Теди тръгна на изток през гората.

— Къде отиваш? — попита Чък. — „Ашклиф“ е в другата посока. Теди погледна назад към него:

— Не отивам в „Ашклиф“.

Чък изглеждаше подразнен, може би дори изплашен.

— Тогава къде, по дяволите, отиваме, Теди?

Теди се усмихна:

— При фара, Чък.

— Къде сме? — попита Чък.

— Изгубихме се.

Бяха излезли от гората, и вместо да се озоват в лице с оградата около фара, някак бяха успели да се отдалечат доста на север от нея. Бурята беше превърнала гората в заблатено езеро, и заради многобройните повалени или приведени дървета се бяха видели принудени да се отклонят от правата пътека. Теди знаеше, че ще се отклонят малко от посоката, но ако се съдеше по последните му изчисления, лъкатушенето им ги беше довело почти чак до гробището.

Виждаше фара съвсем ясно. Горната му третина се подаваше иззад продълговато възвишение и друга ивица с дървета и обрасъл с растителност участък в кафяво и зелено. Точно зад малката поляна, където стояха, имаше продълговат натрупан от прилива нанос, а зад него назъбени черни скали оформяха естествена бариера към склона и Теди разбра, че единственият подход, който им бе останал, беше да се върнат през гората и да се надяват да намерят мястото, от което бяха свърнали в погрешна посока, без да им се налага да се връщат отново чак до изходната си точка.

Каза това на Чък.

Чък изтупа с една пръчка панталоните си и почисти лепкавите семенца, закачили се по тях.

— Или можем да направим кръг и да стигнем дотам от изток. Помниш ли, като бяхме с Макферсън снощи? Онзи шофьор използваше подобие на път за достъп. Това, отвъд онзи хълм там, трябва да е гробището. Ще заобиколим ли?

— По-добре от онова, през което току-що дойдохме.

— О не ти ли хареса? — Чък прокара длан по тила си. — Аз обожавам комарите. Всъщност, мисля, че има едно-две местенца по лицето ми, до които не са се добрали.

От повече от час насам това беше първият им разговор, и Теди чувстваше как и двамата се опитват да преодолеят клокочещото напрежение, което се беше събрало между тях.

Но моментът отмина, когато Теди остана мълчалив твърде дълго, а Чък се отправи по периферията на полето, като се движеше най-общо в северозападна посока: във всеки момент островът ги тласкаше към бреговете си.

Теди гледаше гърба на Чък, докато вървяха и се катереха, а после продължиха да вървят още известно време. Неговият партньор — беше казал на Нойс. Беше казал, че му има доверие. Но защо? Защото трябваше. Защото от никого не можеше да се очаква да тръгне сам срещу това.

Ако изчезнеше, ако никога не се върнеше от този остров, беше добре да има приятел като сенатор Хърли. Нямаше спор. Разследванията му щяха да бъдат забелязани. Щяха да бъдат чути. Но дали в настоящия политически климат гласът на един относително неизвестен демократ от един малък щат в Нова Англия щеше да бъде достатъчно силен и убедителен?

Шерифите от военната полиция се грижеха за своите хора. Със сигурност бяха изпратили хора. Но тук ставаше въпрос за време — Щяха ли да стигнат там, преди „Ашклиф“ и неговите лекари да променят Теди непоправимо, да го превърнат в Нойс. Или по-лошо — в онзи тип, който играеше на гоненица.

Теди се надяваше да успеят, защото колкото повече се взираше в гърба на Чък, толкова по-сигурен беше, че сега е сам в това начинание. Съвсем сам.

— Още скали — каза Чък. — Господи, шефе.

Намираха се върху тесен скален нос: морето се спускаше право надолу от дясната им страна, а под тях вляво имаше цял акър равнина, обрасла с храсти: вятърът се усили, докато небето стана червено-кафяво, а въздухът се изпълни с вкус на сол.

Купчините от камъни бяха разположени на равни разстояния из равнината с храстите. Девет, в три редици, защитени от всички страни от склоновете, които обграждаха равнината като купа.

Теди каза:

— Какво, да го пренебрегнем ли?

Чък вдигна ръка към небето:

— След два часа слънцето ще залезе. Не сме при фара, в случай че не си забелязал. Дори не сме при гробището. Дори не сме сигурни, че можем да стигнем дотам оттук. А ти искаш да слезеш чак там долу и да гледаш камъни.

— Хей, това е код…

— Какво значение има към този момент? Имаме доказателства, че Ледис е тук. Ти видя Нойс. Всичко, което трябва да направим, е да си тръгнем обратно към къщи с тази информация, това доказателство. И свършихме твоята работа.

Беше прав. Теди го знаеше.

Правилно обаче единствено ако все още работеха за една и съща страна.

А ако не беше така, и ако това беше код, който Чък не искаше той да види…

— Десет минути до долу, и десет минути, за да се кача обратно — каза Теди.

Чък седна уморено върху тъмната лицева страна на скалата и измъкна цигара от джоба на сакото си.

— Чудесно. Но аз ще седя и ще чакам тук.

— Прави каквото искаш.

Чък затули цигарата в шепи, докато я палеше.

— Това е планът.

Теди загледа как димът излиза плавно през закривените му пръсти и се понася над морето.

— До скоро — каза Теди.

Чък беше с гръб към него:

— Опитай се да не си счупиш врата.

Теди успя да слезе за седем минути, три по-малко от предвижданията си, защото пръстта беше рохка и песъчлива и се беше подхлъзнал няколко пъти. Искаше му се да бе сложил още нещо освен кафе в устата си тази сутрин, защото стомахът му бе толкова празен, че къркореше, а пониженото ниво на захар в кръвта му в съчетание с липсата на сън бе предизвикало замайване в главата му и пред очите му се носеха заблудени, размазани петна.

Преброи камъните във всяка купчина и ги записа в тефтера си с буквените означения до тях:

13(М)-21(У)-25(И)-18(Р)-1(А)-5(Е)-8(Х)-15(О)-9(И)

Затвори тефтерчето, сложи го в предния си джоб и започна да се изкачва отново по песъчливия склон, като си проправяше път с нокти през най-стръмната част и понесе със себе си цели туфи морска трева, когато се подхлъзна и падна. Трябваха му двайсет и пет минути да се изкачи обратно и небето беше придобило тъмнобронзов цвят и той разбра, че Чък бе имал право, независимо на коя страна беше: бързо губеха деня и това се беше оказало загуба на време, какъвто и да се окажеше кодът.

Сега вероятно не можеха да стигнат до фара, а дори да можеха, какво тогава? Ако Чък работеше с тях, тогава да отиде с него беше все едно птица да литне към огледало.

Теди видя билото на хълма, издадения напред ръб на скалния нос и бронзовото небе, което се извиваше като арка над всичко това, и си помисли: „Може да е точно това, Долорес. Това може да се окаже най-доброто, което мога да предложа засега. Ледис ще оживее. «Ашклиф» ще продължи да съществува. Но ние ще се задоволим със знанието, че сме поставили началото на някакъв процес, процес, който може, в крайна сметка, да доведе до сриването на цялото това“.

Откри процеп на билото на хълма — тясна пролука, където хълмът се свързваше със скалния нос и ерозията беше достатъчно силна, за да може Теди да застане в процепа с гръб към песъчливата стена, да подпре и двете си ръце на равната скала отгоре и да се оттласне нагоре точно толкова, колкото да успее да опре гърди върху скалния нос и да прехвърли след това и краката си.

Легна на едната си страна, загледан към морето. Толкова синьо по това време на деня, толкова трептящо, докато следобедът замираше наоколо. Лежеше там и чувстваше как бризът гали лицето му, а морето се разпростира до безкрайност под притъмняващото небе, и се почувства толкова малък, толкова изцяло човек, но чувството не беше обезкуражаващо. Беше изпълнено със странна гордост. Да бъде част от това. Едно петънце, да. Но част от това, едно цяло с него. Да диша.

Загледа се през тъмния плосък камък, притиснал към него едната си буза, и едва тогава осъзна, че Чък не беше там горе с него.

17

Тялото на Чък лежеше в долния край на скалата и водата се плискаше леко около него.

Теди се плъзна по ръба на скалния нос с краката напред и опипа черните скали с подметките на обувките си, докато почти се увери, че ще поемат тежестта му. Изпусна въздишка, която дори не знаеше, че е задържал досега, плъзна лакти от ръба и почувства как ходилата му се забиват в скалите, почувства как едното помръдна и десният му глезен се огъна наляво заедно с него, и той стовари ръка върху лицевата страна на скалата и облегна тежестта на горната част на тялото си върху нея, и камъните под краката му издържаха.

Обърна се с цялото си тяло и започна да се смъква, докато се оказа притиснат като рак към скалите, и започна да слиза. Нямаше бърз начин да го направи. Някои от камъните бяха вклинени здраво в брега, по-здраво от болтове в корпуса на боен кораб. Други бяха задържани само от онези под тях, и не можеше да разбереш кой какъв е, докато не отпуснеш тежестта си върху някой от тях.

След десетина минути видя една от цигарите „Лъки Страйк“ на Чък, наполовина изпушена: крайчето й беше станало черно и заострено като връхчето на дърводелски молив.

Какво беше причинило падането? Вятърът се беше усилил, но не беше достатъчно силен да събори мъж от скална издатина.

Теди си помисли за Чък, там горе, сам, пушещ цигарата си в последния миг от живота си, и помисли за всичките си други обичани хора, които бяха умрели, докато от него се искаше да продължава да бъде войник. Долорес, разбира се. И баща му, някъде на дъното на същото това море. Майка му, когато той беше на шестнайсет. Тути Вичели, прострелян в зъбите в Сицилия, усмихвайки се странно на Теди, сякаш беше преглътнал нещо, чийто вкус го беше изненадал, с кръвта, процеждаща се на струйки от ъгълчетата на устата му. Мартин Фелан, Джейсън Хил, онзи едър картечар поляк от Питсбърг — как му беше името? — Ярдак. Така беше. Ярдак Гилибовски. Русото хлапе, което ги беше разсмивало в Белгия. Прострелян в крака: изглеждаше дребна работа, докато се оказа, че не спира да кърви. И Франки Гордън, разбира се, когото беше оставил в „Коконът Гроув“ онази нощ. Две години по-късно Теди беше изтръскал пепелта от цигарата си отстрани на каската на Франки и го беше нарекъл „смотан задник от Айова“, а Франки каза: „Ругаеш по-добре от всеки, когото съм…“ — и настъпи мина. Теди още имаше парче от онзи шрапнел в левия си прасец.

А сега Чък.

Дали Теди щеше някога да узнае дали е трябвало да му се довери? Дали трябваше за последен път да го оправдае по липса на доказателства? Чък, който го беше разсмивал и беше направил цялата тази атака върху мозъците им от последните три дни толкова по-лесно поносима? Чък, който едва тази сутрин бе казал, че ще сервират яйца по бенедиктински за закуска и тънко нарязано говеждо за обяд.

Теди отново вдигна поглед към ръба на скалния нос. По негова преценка, вече беше на половината път до долу, а небето имаше тъмносиния цвят на морската вода и ставаше все по-тъмно с всяка секунда.

Какво можеше да е запокитило Чък от онази скална издатина?

Никаква естествена причина.

Освен ако не беше изпуснал нещо. Освен ако не беше скочил долу след нещо. Освен ако, също както Теди сега, не се беше опитал да си проправи път надолу по скалистия бряг, като се вкопчваше и опираше пръстите на краката си в камъни, които можеше и да не издържат.

Теди спря да си поеме дъх: потта капеше от лицето му. Предпазливо свали едната си ръка от скалата и я изтри в панталоните си, докато изсъхна. Отново посегна, хвана се, направи същото с другата си ръка, и докато я поставяше обратно върху заострено парче камък, видя листчето хартия до себе си.

Беше заклещено между голям камък и няколко тънки като пипала кафяви корена, и се развяваше леко в морския въздух. Теди свали ръка от черното парче камък, стисна листчето между пръстите си, и не му беше нужно да го разгъва, за да разбере какво е.

Формулярът за приемането на Ледис.

Плъзна го в задния си джоб, спомняйки си как беше пъхнато нестабилно в задния джоб на Чък, и сега разбра защо Чък беше слязъл тук.

Заради това парче хартия.

Заради Теди.

Последните шестдесет метра от лицевата страна на скалистия бряг се състояха от каменни блокове, като огромни черни яйца, покрити с кафяви морски водорасли, и когато стигна до тях, Теди се обърна — обърна се така, че ръцете му бяха зад гърба, а вътрешните части на дланите му поеха тежестта му и му помогнаха да си проправи път през брега до тях и надолу по тях, и той видя плъховете да се крият в пролуките си.

Когато стигна до последните, вече беше на брега и зърна тялото на Чък, приближи се до него и осъзна, че това изобщо не беше тяло. Просто още една скала, избелена от слънцето, и покрита с дебели черни усукани като въжета водорасли.

Благодаря на… нещо, каквото и да беше. Чък не беше мъртъв. Той не беше тази продълговата тясна скала, покрита с водорасли.

Теди сви ръцете си като фуния пред устата и извика името на Чък нагоре по брега. Викаше го и пак викаше, и чуваше как то се понася към морето и отеква от скалите и се носи по вятъра, и очакваше да види как главата на Чък се подава над скалния нос.

Може би се бе приготвял да слезе да потърси Теди. Може би точно сега беше там горе и се приготвяше.

Теди продължи да крещи името му, докато гърлото му прегракна.

После спря и зачака да чуе как Чък се провиква в отговор към него. Ставаше прекалено тъмно, за да види чак до върха на онази скала. Теди чуваше бриза. Чуваше плъховете в пролуките на каменните блокове. Чу крякане на чайка. Плискането на океана. Няколко минути по-късно отново чу сирената за мъгливо време откъм големия бостънски фар.

Зрението му се приспособи към тъмнината и той видя очи, които го наблюдаваха. Цели дузини. Плъховете се изтягаха по каменните блокове и го гледаха втренчено, без да се страхуват. Нощем този бряг беше техен, не негов.

Теди обаче се страхуваше от водата. Не от плъховете. Да ги вземат дяволите тези противни копелета. Можеше да ги застреля. Да видят колко от тях щяха да продължат да се правят на смели, щом няколко от приятелите им експлодират.

Само дето той нямаше оръжие, а техният брой се беше удвоил, докато гледаше. Дълги опашки, развяващи се напред-назад над камъка. Теди чувстваше как водата докосва петите му, усещаше всички онези очи, приковани върху тялото му, и, независимо от страха, започваше да усеща тръпки по гръбнака си и подобно на сърбеж чувство в глезените.

Тръгна бавно покрай брега и видя, че те бяха стотици, отправящи се към скалите на лунната светлина като тюлени към слънцето. Гледаше как цопват от каменните блокове върху пясъка, където той бе стоял само преди мигове, и обърна глава и погледна към онова, което беше останало от неговата ивица от брега.

Не много. Друга скала, вдадена във водата на трийсетина метра напред, която успешно се отделяше от брега, а вдясно от него се вдаваше нататък в океана. Теди видя остров, за чието съществуване дори не бе знаел досега. Лежеше под лунната светлина като калъп кафяв сапун, и прегръдката му с морето изглеждаше слаба и несигурна. Теди се беше качвал на тези скали през онзи първи ден с Макферсън. Тогава нямаше остров. Сигурен беше в това.

Тогава откъде, по дяволите, се беше взел?

Сега ги чу: няколко от тях се боричкаха, но повечето потракваха с нокти по скалите и цвърчаха един към друг, и Теди почувства как сърбежът в глезените му се разпростира към коленете и вътрешната част на бедрата му.

Погледна отново надолу по брега и пясъкът беше изчезнал под тях.

Погледна нагоре по скалистия бряг, благодарен за луната, която беше почти пълна, и звездите, които бяха ярки и безбройни. И тогава видя цвят, който не беше по-обясним от острова, който само преди два дни изобщо не бе съществувал.

Беше оранжево. На половината път нагоре до по-голямата скала. Оранжево. На черната лицева част на една скала. По здрач.

Теди се взря в него и го загледа, докато то потрепваше, после се снишаваше, после припламваше, пак се снишаваше и пак припламваше. Всъщност пулсираше.

Като пламък.

Пещера, осъзна той. Или поне голяма скална цепнатина. И вътре имаше някой. Чък. Трябваше да е той. Може би беше затичал след онова листче надолу по скалния нос. Може би се беше наранил и накрая беше успял да се промъкне през тази цепнатина вместо надолу.

Теди свали рейнджърската си шапка и се приближи до най-близкия скален блок. Шест чифта очи се впиха в него и Теди замахна към тях с шапката и те рязко се дръпнаха, загърчиха се и отметнаха противните си тела от каменния блок и Теди бързо пристъпи там, подритна няколко, които бяха върху съседния каменен блок, и те паднаха от другата страна, и тогава той затича нагоре по каменните блокове, като скачаше от един на друг и всеки път плъховете ставаха все по-малко, докато на последните няколко вече не го чакаха никакви, и после той започна да се изкачва по лицевата страна на скалата, с ръце, все още окървавени от спускането.

Въпреки всичко това изкачване беше по-лесното. Скалата беше по-висока и далеч по-широка от първата, но имаше забележими степени и повече издатини.

На лунната светлина му трябваше час и половина, и той се изкачваше, докато звездите го гледаха изпитателно до голяма степен по същия начин, както го бяха гледали плъховете, и докато се катереше, той изгуби Долорес, не можеше да си я представи, не можеше да види лицето или ръцете й или твърде широките й устни. Почувства, че си е отишла от него, по начин, по който никога не го беше чувствал, откакто беше починала, и разбра, че причината е в цялото това физическо усилие и в липсата на сън и липсата на храна, но тя си беше отишла. Беше си отишла, докато той се катереше под лунната светлина.

Но я чуваше. Макар да не можеше да си я представи, той можеше да я чуе в ума си, и тя казваше: Продължавай, Теди. Продължавай. Можеш отново да живееш.

Това ли беше всичко, което бе нужно? След тези две години, в които сякаш вървеше под вода, през които се взираше в пистолета си на масичката в дневната си, докато седеше в тъмното, заслушан в Томи Дорси и Дюк Елингтън, годините на увереност, че не може да направи и стъпка повече в този проклет лайнян живот, годините, в които усещаше липсата й толкова изцяло, че веднъж си беше пречупил връхчето на единия резец, докато стискаше зъби, за да надделее над нуждата си от нея — след всичко това, можеше ли наистина това да е моментът, в който щеше да я скъта завинаги в съзнанието си и да я забрави там?

Не съм те сънувал, Долорес. Зная това. Но в този момент ми се струва, че съм.

И така трябва, Теди. Така трябва. Остави ме да си отида.

Да?

Да, скъпи.

Ще опитам. Окей?

Окей.

Теди виждаше как оранжевата светлина потрепва над него. Усещаше пулсирането, съвсем тихо, но безпогрешно. Сложи ръка върху скалната издатина над него и видя как китката му отразява оранжевата светлина, повдигна се и стъпи на издатината, изтегли се напред на лакти и видя как отразената светлина проблясва от каменните стени. Изправи се. Горната част на пещерата беше само на сантиметър-два над главата му и той видя, че отворът се извиваше наляво, тръгна покрай него и видя, че светлината идваше от купчина дърва в малка дупка, изкопана в пода на пещерата, а от другата страна на огъня стоеше една жена с ръце зад гърба, и жената каза:

— Кой сте вие?

— Теди Даниелс.

Жената имаше дълга коса и носеше светлорозова риза като тези на пациентите, панталони, които се пристягаха с връв, и чехли.

— Това ви е името — каза тя. — Но с какво се занимавате?

— Аз съм ченге.

Тя наклони глава: косата й едва започваше да се прошарва със сиво.

— Вие сте шерифът.

Теди кимна.

— Може ли да си измъкнете ръцете иззад гърба?

— Защо? — попита тя.

— Защото искам да знам какво държите.

— Защо?

— Защото бих искал да знам дали може да ме нарани.

Тя удостои този отговор с лека усмивка:

— Предполагам, че това е честно.

— Радвам се, че мислите така.

Тя измъкна ръце иззад гърба си, и в тях имаше дълъг, тънък, хирургически скалпел.

— Ще си го задържа, ако нямате нищо против.

Теди вдигна ръце:

— За мен не е проблем.

— Знаете ли коя съм?

Теди каза:

— Пациентка от „Ашклиф“.

Тя отново наклони глава към него и докосна ризата си.

— За бога. Какво ме издаде?

— Добре, добре. Добър довод.

— Всички щатски шерифи ли са толкова наблюдателни? Теди каза:

— Не съм ял от доста време. Малко по-муден съм от обикновено.

— Спали ли сте много?

— Какво?

— Откакто сте на острова. Спали ли сте много?

— Не особено добре, ако това означава нещо.

— О, да, означава. — Тя нави панталоните си до коленете, седна на пода и му даде знак да направи същото.

Теди седна и се вгледа в нея над огъня.

— Вие сте Рейчъл Соландо — каза той. — Истинската.

Тя сви рамене.

— Значи сте убили децата си? — каза той.

Тя побутна един пън със скалпела.

— Никога не съм имала деца.

— Не ли?

— Не. Никога не съм била омъжена. Ще се изненадате да узнаете, че бях нещо повече от обикновена пациентка тук.

— Как може да сте нещо повече от обикновена пациентка?

Тя побутна друг пън и той се намести с хрущящ звук, а над огъня се издигнаха искри и угаснаха, преди да стигнат до покрива.

— Бях в персонала — каза тя. — Постъпих точно след войната.

— Сестра ли бяхте?

Тя погледна към него през огъня.

— Бях лекар, шерифе. Първата жена лекар в персонала на болницата „Дръмънд“ в Делауеър. Първата в персонала тук в „Ашклиф“. Вие, сър, виждате истински пионер.

Или душевноболен пациент с халюцинации — помисли си Теди.

Вдигна поглед и откри, че очите й са приковани върху него, и тези очи бяха мили, и предпазливи, и разбиращи. Тя каза.

— Мислите, че съм луда.

— Не.

— Какво друго бихте си помислили за жена, която се крие в пещера?

— Бих си помислил, че може би има причина.

Тя се усмихна мрачно и поклати глава:

— Не съм луда. Не съм. Разбира се, какво друго би твърдял един луд човек? Точно в това е напомнящата за Кафка гениалност на цялото. Ако не си луд, но хората са обявили пред света, че си, тогава всичките ти протести в обратния смисъл само подчертават правотата им. Разбирате ли какво искам да кажа?

— Донякъде — каза Теди.

— Приемете го като силогизъм. Да кажем, че силогизмът започва с принципа: „Душевноболните отричат, че са душевноболни“. Следвате ли мисълта ми?

— Разбира се — каза Теди.

— Добре, част втора: „Боб отрича, че е душевноболен“. Част трета, частта „следователно“. „Следователно — Боб е душевноболен“. — Тя сложи скалпела на земята до коляното си и разрови огъня с една пръчка. — Ако сте обявен за душевноболен, тогава всички действия, които иначе биха доказали, че сте, всъщност, попадат в рамката на действията на душевноболен човек. Упоритите ви протести представляват отричане. Основателните ви страхове се заклеймяват като параноя. На инстинктите ви за оцеляване се поставя етикетът защитни механизми. Това е ситуация, в която никакъв курс на действие не може да доведе до успех. Това всъщност е смъртно наказание. Попаднете ли веднъж тук, няма излизане. Никой не си тръгва от отделение В. Никой. Е, добре, всъщност няколко души успяха, ще ви го призная, неколцина се измъкнаха. Но те са претърпели операция. Мозъчна. Ей така. Той просто е изстискан — право през окото. Това е варварска и безскрупулна медицинска практика, и аз им го казах. Борих се с тях. Писах писма. И те можеха да ме отстранят, нали знаете? Можеха да ме уволнят или да ме освободят поради несправяне, да ме оставят да приема преподавателска практика или дори да практикувам извън щата, но това не беше достатъчно. Не можеха да ме оставят да си тръгна, просто не можеха да направят това. Не, не, не.

Тя се изнервяше все повече и повече, докато говореше, ровеше из огъня с пръчката си, и говореше повече на коленете си, отколкото на Теди.

— Наистина ли бяхте лекар? — попита Теди.

— О, да, бях лекар. — Тя вдигна очи от коленете си и от пръчката. — Всъщност все още съм. Но, да, бях в персонала тук. Започнах да разпитвам за големите доставки на халюциногенни препарати на основата на натриев амитал и опиум. Започнах да се чудя — за нещастие, на глас — за разни хирургични процедури, които изглеждаха силно експериментални, меко казано.

— С какво се занимават тук? — попита Теди.

Тя му отправи усмивка, която беше едновременно нацупена и крива:

— Никаква представа ли нямате?

— Знам, че нарушават Нюрнбергския кодекс.

— Да го нарушават ли? Те на практика са го заличили.

— Знам, че провеждат радикални лечения.

— Радикални, да. Но не и лечения. Тук не се провежда никакво лечение, шерифе. Знаете ли откъде идват финансовите средства за тази болница?

Теди кимна:

— Вътрешната комисия за разследване на антиамериканската дейност.

— Да не говорим за средствата от подкупи — каза тя. — Парите се вливат тук като река. Сега се запитайте: как влиза болката в тялото?

— Зависи къде си наранен.

— Не. — Тя поклати енергично глава. — Това няма нищо общо с плътта. Мозъкът изпраща нервни импулси надолу през нервната система. Мозъкът контролира болката — каза тя. — Контролира страха. Съня. Съчувствието. Глада. Всичко, което свързваме със сърцето, или с душата, или с нервната система, всъщност се контролира от мозъка. Всичко.

— Добре…

Очите й блеснаха в светлината на огъня:

— Какво, ако можете да го контролирате?

— Мозъкът ли?

Тя кимна:

— Да пресъздадете наново един човек, така че да не се нуждае от сън, да не чувства болка. Или любов. Или съчувствие. Човек, който не може да бъде разпитван, защото хранилищата на паметта му са напълно опразнени и прочистени. — Тя разбърка огъня и вдигна поглед към него. — Тук създават призраци, шерифе. Призраци, които да тръгнат по света и да вършат призрачни дела.

— Но подобно умение, подобно знание, е…

— Съществуващо от години — съгласи се тя. — О, да. Това е процес, който продължава с десетилетия, шерифе. Началната им точка е до голяма степен същото място, откъдето са започнали и Съветите — промиването на мозъци. Експерименти с лишаване. До голяма степен по същия начин, както нацистите са експериментирали върху евреите, за да видят въздействието на горещината и студа и да приложат тези резултати, за да помогнат на своите войници от Райха. Но нима не виждате, шерифе? След половин век хората, посветени в това, ще погледнат назад и ще си кажат следното — тя докосна калното дъно на пещерата с показалеца си — че всичко това се е върнало там, откъдето е и започнало. Нацистите използваха евреи. Съветите използваха затворници в собствените си концлагери. Тук, в Америка, ние правехме опити върху пациенти на Злокобния остров.

Теди не каза нищо. Не му идваха думи.

Тя погледна назад към огъня.

— Не могат да ви пуснат да си тръгнете. Знаете това, нали?

— Аз съм федерален шериф — каза Теди. — Как ще ме спрат?

Това я накара да се усмихне весело и да плесне с ръце.

— Аз бях изтъкнат психиатър от уважавано семейство. Някога мислех, че това ще е достатъчно. Много ми е неприятно да ви съобщя това, но не беше. Нека ви попитам — имате ли някакви минали травми в живота си?

— Че кой ли няма такива?

— Ах, да. Но не говорим за общия случай, не говорим за други хора. Говорим за конкретни случаи. За вас. Имате ли психологически слабости, върху които могат да се съсредоточат? Има ли в миналото ви събитие или събития, които могат да се смятат за обуславящи фактори за изгубването на разсъдъка ви? Така че, когато ви въдворят тук — а те ще го направят — приятелите и колегите ви да кажат: „Разбира се. Той откачи. Най-накрая. И кой не би откачил? Войната му причини това. И да загуби майка си — или който щете там — по такъв начин“. Хмм?

Теди каза:

— Това може да се каже за всеки.

— Ами, точно това е въпросът. Не виждате ли? Да, може да се каже за всеки, но ще го кажат за вас. Как е главата ви?

— Главата ми ли?

Тя задъвка долната си устна и кимна няколко пъти.

— Онова тежко нещо отгоре на врата ви, да. Как е? Някакви странни сънища напоследък?

— Определено.

— Главоболия?

— Предразположен съм към мигрени.

— Божичко. Не думайте.

— Вярно е.

— Откакто сте дошли тук, вземали ли сте някакви хапчета, дори аспирин?

— Да.

— Чувствата ви са просто малко объркани, може би? Не сте стопроцентово себе си? О, не е голяма работа, казвате вие, просто се чувствате малко изтощен. Може би мозъкът ви не прави връзките чак толкова бързо, както обикновено. Но казвате, че не спите добре. Непознато легло, странно място, буря. Казвате си тези неща. Нали?

Теди кимна.

— И предполагам, че сте се хранили в кафетерията. Пили сте кафето, което са ви давали. Кажете ми поне, че сте пушили собствените си цигари.

— От тези на партньора ми — призна Теди.

— Никога не сте приемали някоя от лекар или санитар?

Теди усещаше цигарите, които беше спечелил на покер онази нощ, сгушени в джоба на ризата му. Спомни си, че беше изпушил една от тези на Коули в деня, когато пристигнаха, спомни си, че беше имала по-сладникав вкус от другите видове тютюн, които беше опитвал през живота си.

Тя видя отговора в лицето му.

— Нужни са средно три до четири дни нарколептиците да достигнат такова ниво в кръвния поток, че да подействат. През това време ефектите им почти не се забелязват. Понякога пациентите получават припадъци. Припадъците често могат да бъдат пренебрегнати като пристъпи на мигрена, особено ако пациентът е страдал от мигрена преди. Във всеки случай тези припадъци са редки. Обикновено единствените забележими ефекти са, че пациентът…

— Престанете да ме наричате „пациент“.

— … сънува с необичайна яснота и в продължение на дълги отрязъци от време, като сънищата често се навързват и се допълват взаимно, докато започнат да наподобяват роман, написан от Пикасо. Другият забележим ефект е, че пациентът се чувства просто малко, о… замаян. Мислите му са съвсем леко затруднени. Но напоследък не е спал добре, нали знаете, всичките тези сънища, и затова може да му се прости, че се чувства малко ленив. И не, шерифе, не ви наричах „пациент“. Не още. Говорех теоретично.

— Ако избягвам всякаква храна, цигари, кафе, хапчета, какви поражения може вече да са нанесени?

Тя отметна косата от лицето си и я усука на възел зад главата си.

— Много, боя се.

— Да кажем, че не мога да се махна от този остров до утре. Да кажем, че хапчетата са започнали да оказват въздействие. Как ще разбера?

— Най-очевидните показатели ще са сухота в устата, парадоксално съчетана с импулс за изпускане на слюнка, и, о, да, паралитично треперене. Ще забележите леки пристъпи на тремор. Те започват там, където китката се свързва с палеца ви, и обикновено пълзят известно време по палеца, след което завладяват ръцете ви.

Завладяват.

— Какво още? — попита Теди.

— Чувствителност към светлина, главоболия в лявата половина на мозъка, думите започват да засядат в гърлото ви. Ще заеквате повече.

Теди почувства океана вътре, усети как приливът настъпваше, разбивайки се в скалите.

— Какво става във фара? — попита той.

Тя обви ръце около тялото си и се наведе към огъня.

— Операции.

— Операции? Могат да правят операции в болницата.

— Мозъчни операции.

Теди каза:

— И това могат да го правят там.

Тя се загледа в пламъците:

— Операции с изследователска цел. Не от типа: „Хайде да отворим черепа и да оправим това“. Не. От типа: „Хайде да отворим черепа и да видим какво ще стане, ако дръпнем това“. От незаконния тип, шерифе. От типа: „Научихме го от нацистите“. — Тя му се усмихна. — Ето къде се опитват да създават своите призраци.

— Кой знае за това? На острова, имам предвид?

— За фара ли?

— Да, за фара.

— Всички.

— Хайде де. Санитарите, сестрите?

През пламъка, тя погледна Теди в очите, и нейните бяха спокойни и ясни.

— Всички — повтори тя.

Той не помнеше да е заспивал, но явно беше, защото тя го разтърсваше.

Тя каза:

— Трябва да си вървите. Те мислят, че съм мъртва. Мислят, че съм се удавила. Ако дойдат да ви търсят, може да ме намерят. Съжалявам, но трябва да си вървите.

Той се изправи и разтърка бузите си точно под очите.

— Има път — каза тя. — Точно на изток от върха на тази скала. Следвайте го, и той се извива надолу на запад. Ще ви изведе зад старото жилище на командира след около един час ходене.

— Вие Рейчъл Соландо ли сте? — каза той. — Знам, че онази, с която се срещнах, не беше истинската.

— Откъде знаете?

Теди си спомни за палците си от миналата нощ. Взираше се в тях, докато го слагаха да си легне. Когато се събуди, те бяха почистени. Боя за обувки — беше си помислил, но после си спомни, че беше докоснал лицето й…

— Косата й беше боядисана. Наскоро — каза той.

— Трябва да си вървите. — Тя леко обърна рамото му към отвора.

— Ако се наложи да се върна… — започна той.

— Няма да съм тук. През деня се движа. Всяка нощ съм на ново място.

— Но аз мога да дойда да ви взема, да ви отведа оттук.

Тя му отправи тъжна усмивка и отново пусна косата на слепоочията му.

— Не чухте и една дума, която казах, нали?

— Чух.

— Никога няма да се махнете оттук. Сега сте един от нас. — Тя притисна пръсти към рамото му и го побутна към отвора.

Теди спря на скалната издатина и погледна назад към нея.

— Имах един приятел. Беше с мен тази вечер и се разделихме. Виждала ли сте го?

Тя му отправи същата тъжна усмивка.

— Шерифе — каза тя, — вие нямате приятели.

18

По времето, когато стигна задната част на къщата на Коули, вече едва можеше да върви.

Проправи си път иззад къщата и тръгна нагоре по пътя към главната порта, с чувството, че разстоянието се е учетворило от тази сутрин, а от тъмнината на пътя до него излезе един мъж, плъзна ръка под тази на Теди и каза:

— Чудехме се кога ще се появите.

Надзирателят.

Кожата му имаше белия цвят на восък, толкова гладка, сякаш беше лакирана, и смътно прозрачна. Ноктите му, забеляза Теди, бяха дълги и толкова бели, колкото и кожата му, върховете им бяха подрязани точно преди да се закривят, и старателно изпилени. Но очите му бяха най-опасното у него. Кадифено синьо, изпълнени със странна почуда. Очите на бебе.

— Радвам се най-сетне да ви срещна, господин надзирател. Как сте?

— О — каза мъжът, — чудесно. А вие?

— Никога не съм бил по-добре.

Надзирателят стисна ръката му.

— Приятно ми е да го чуя. Шляем се безцелно, а?

— Е, помислих си, че сега, след като пациентката беше намерена, мога да пообиколя острова.

— Вярвам, че ви е харесало.

— Напълно.

— Чудесно. Натъкнахте ли се на нашите туземци?

На Теди му трябваше един миг. Главата му вече бръмчеше непрекъснато. Едва стоеше изправен на краката си.

— О, плъховете — каза той.

Надзирателят го тупна по гърба:

— Плъховете, да! В тях има нещо странно царствено, не мислите ли?

Теди го погледна в очите и каза:

— Те са плъхове.

— Вредители, да. Разбирам. Но начинът, по който присядат и се взират в теб, ако смятат, че са на безопасно разстояние, и как бързо се движат, как влизат и излизат от някоя дупка, преди да успееш да мигнеш… — Той вдигна очи към звездите. — Е, може би царствено не е правилната дума. Какво ще кажете за полезни? Те са изключително полезни същества.

Бяха стигнали главната порта, а надзирателят продължи да държи Теди под ръка и се обърна на място, докато се озоваха отново с лице към къщата на Коули и морето оттатък.

— Насладихте ли се на последния Божи дар? — попита надзирателят.

Теди погледна мъжа и усети болест в съвършените очи.

— Моля?

— Божият дар — каза надзирателят и ръката му описа широк жест около опустошеното землище. — Неговата жестокост. Когато най-напред слязох долу в дома си и видях дървото във всекидневната си, то се протегна към мен като божествена десница. Не буквално, разбира се. Но в преносен смисъл, то се протегна. Бог обича жестокостта. Разбирате това, нали?

— Не — каза Теди, — не го разбирам.

Надзирателят направи няколко крачки напред и се обърна с лице към Теди.

— Защо иначе ще я има в такова изобилие? Тя е вътре в нас. Тя излиза от нас. Тя е нещо, което вършим по-естествено от дишането. Ние водим война. Изгаряме жертвоприношения. Плячкосваме и разкъсваме плътта на братята си. Изпълваме огромни полета с вонящите си мъртъвци. И защо? За да Му покажем, че сме се поучили от примера Му.

Теди загледа как ръката на мъжа милва подвързията на малката книга, която притискаше към корема си.

Усмихна се и зъбите му бяха жълти.

— Бог ни дава земетресения, урагани, торнада. Дава ни планини, които плюят огън върху главите ни. Океани, които поглъщат кораби. Дава ни природата, а природата е усмихнат убиец. Дава ни болести, така че в смъртта си вярваме, че Той ни е дал телесни отвърстия, само за да можем да почувстваме как животът ни изтича оттам заедно с кръвта. Дал ни е страстта и яростта, и алчността и нашите порочни сърца. За да можем да вършим жестокости в Негова чест. Няма друг морален ред, по-чист от бурята, която току-що видяхме. Изобщо не съществува морален ред. Съществува само това — може ли моята жестокост да надделее над вашата?

Теди каза:

— Не съм сигурен, че…

— Може ли? — Надзирателят пристъпи по-близо и Теди усети мириса на застоялия му дъх.

— Дали може какво? — попита той.

— Може ли моята жестокост да надделее над вашата?

— Аз не съм жесток — каза Теди.

Надзирателят се изплю на земята до краката им.

— Вие сте изключително жесток. Знам, защото аз съм изключително жесток. Не се поставяй в неловко положение, като отричаш жаждата си за кръв, синко. Не поставяй в неловко положение мен. Ако ограниченията, налагани от обществото, бъдат отстранени, и аз съм единствената пречка между теб и храната ти, ти ще ми строшиш черепа с камък и ще изядеш месестите ми части. — Той се наведе навътре. — Ако зъбите ми се забият в окото ти точно в този момент, ще можеш ли да ме спреш, преди да те ослепя?

Теди видя веселост в бебешките му очи. Представи си сърцето на мъжа, черно и биещо, зад стената на гърдите му.

— Ами опитайте — каза той.

— Така те искам — прошепна надзирателят.

Теди раздвижи крака, усети как кръвта тече буйно през ръцете му.

— Да, да — прошепна надзирателят. — И бяхме с прангите дори приятели добри.

— Какво? — Теди откри, че шепне: тялото му вибрираше от странна тръпка.

— Това е Байрон — каза надзирателят. — Сигурно си спомняте този ред стих нали?

Теди се усмихна, когато мъжът направи крачка назад.

— Наистина са строшили калъпа, след като са ви създали, нали, господин надзирател?

Отговори му тънка усмивка, същата като неговата.

— Той смята, че е добре.

— Кое е добре?

— Вие. Вашата малка последна игра. Той смята, че е относително безобидна. Но аз не смятам.

— Не, така ли?

— Не. — Надзирателят пусна ръката си и направи няколко крачки напред. Кръстоса ръце зад гърба си, така че книгата беше притисната към основата на гръбнака му, а после се обърна и раздалечи крака във военна стойка и се втренчи в Теди. — Казваш, че си излязъл да се поразходиш, но аз се досещам. Познавам те, синко.

— Току-що се срещнахме — каза Теди.

Надзирателят поклати глава.

— Такива като нас се познават помежду си от векове. Познавам те до дълбините на същността ти. И мисля, че си тъжен. Наистина мисля. — Той присви устни и се загледа замислено в обувките си. — Няма нищо лошо да си тъжен. Жалко е, когато става дума за мъж, но няма нищо лошо, защото не се отразява върху мен. Но освен това мисля, че си опасен.

— Всеки човек има право на мнение — каза Теди.

Лицето на надзирателя помръкна.

— Не, няма. Хората са глупаци. Те ядат и пият, пускат газове и развратничат и създават потомство, а именно последното е особено злощастно, защото светът ще бъде много по-добро място, ако в него има далеч по-малко хора. Бавноразвиващи се и болни деца, лунатици и хора с низш морал — ето какво създаваме. Ето с какво замърсяваме тази земя. Сега на Юг се опитват да се оправят с негрите си. Но ще ти кажа нещо: бил съм доста време на Юг и там долу всички са негри, синко. Бели негри, черни негри, жени негри. Пълно е с негри навсякъде и от тях няма по-голяма полза, отколкото от двукраки кучета. Поне кучето от време на време още може да подуши някоя следа. Ти си негър, синко. Ти си нищожен човек. Подушвам го в теб.

Гласът му беше изненадващо лек, почти женски.

— Е — каза Теди, — след сутринта вече няма да ви се налага да се безпокоите за мен, нали, господин надзирател?

Надзирателят се усмихна:

— Не, няма да ми се налага, синко.

— Ще съм ви се махнал от главата и от вашия остров.

Надзирателят направи две крачки към него: усмивката му се разтвори. Наклони глава настрани към Теди и задържа върху него бебешкия си поглед.

— Никъде няма да ходиш, синко.

— Моля да ме извините, но не мисля така.

— Моли колкото си щеш. — Надзирателят се наведе навътре и подуши въздуха вляво от лицето на Теди, после помръдна глава и подуши въздуха отдясно.

— Подушвате ли нещо? — попита Теди.

— Ммм-хмм. — Надзирателят се облегна назад. — На мен ми мирише на страх, синко.

— Тогава вероятно трябва да вземете душ — каза Теди. — Да отмиете тази гадост от себе си.

Известно време никой от двамата не проговори, а след това надзирателят каза:

— Спомни си онези окови, негре. Те са твои приятели. И знай, че с огромно нетърпение чакам последния ни танц. Ах — каза той — каква касапница ще постигнем.

И той се обърна и тръгна по пътя към къщата си.

Мъжкото спално помещение беше пусто. Вътре нямаше жива душа. Теди се качи в стаята си, закачи дъждобрана си в дрешника и потърси някакви доказателства, че Чък се е връщал там, но нямаше никакви.

Помисли си да седне на леглото, но знаеше, че ако го направи, щеше да се унесе и вероятно да не се събуди до сутринта, затова слезе в банята, наплиска лицето си със студена вода и приглади назад късата си коса с гребен. Усещаше костите си като изстъргани, кръвта му сякаш бе сгъстена като малц, очите му бяха хлътнали и оградени с червени кръгове, а кожата му беше сива. Плисна още няколко шепи студена вода върху лицето си, а после се изсуши и излезе навън в главния двор.

Никой.

Въздухът бързо се затопляше, ставаше влажен и лепкав, и бяха започнали да се обаждат щурци и цикади. Теди тръгна из двора, като се надяваше, че по някакъв начин Чък е пристигнал преди него и може би сега правеше същото — шляеше се наоколо, докато се сблъска с Теди.

На портата стоеше пазачът, и Теди видя светлини в стаите, но иначе мястото беше пусто. Той си проправи път до болницата, качи се по стъпалата и дръпна вратата само за да открие, че е заключена. Чу скърцане на панти и когато погледна, видя, че пазачът беше отворил портата и беше излязъл да се присъедини към колегата си от другата страна, и когато портата се затвори отново, Теди чу как обувките му стържат по бетонната площадка, докато се отдръпваше от вратата.

Седна за миг на стъпалата. Дотук с теорията на Нойс. Сега Теди беше, извън всяко съмнение, съвсем сам. Заключен вътре, да. Но ненаблюдаван, доколкото можеше да определи.

Заобиколи до задния край на болницата и гърдите му се изпълниха с въздух, когато видя на задната площадка да седи санитар, пушещ цигара.

Теди се приближи, и хлапакът — слаб, висок чернокож младок — вдигна поглед към него. Теди извади цигара от джоба си и попита:

— Имаш ли огънче?

— Разбира се.

Теди се наведе към него, докато хлапакът запали цигарата му, благодари му с усмивка, докато се облягаше назад, спомни си какво му беше казала жената — да не пуши техните цигари — и остави дима бавно да излезе от устата му, без да вдишва.

— Как я караш тази вечер? — попита той.

— Добре, сър. А вие?

— Аз съм добре. Къде са всички?

Хлапето посочи с палец зад гърба си:

— Там вътре. Някаква важна среща. Не знам за какво.

— Всички доктори и сестри ли?

Хлапето кимна:

— Някои от пациентите също. Повечето от нас, санитарите. Аз останах при тая врата тук, защото резето не го бива. Обаче иначе, да. Всички са вътре.

Теди изпусна ново облаче дим от цигарата си: надяваше се, че хлапето не е забелязало. Зачуди се дали просто да не се опита да се промъкне по стълбите, да се надява хлапето да го сметне за поредния санитар, може би от отделение В.

После видя през прозореца зад хлапето, че коридорът се изпълваше и към входната врата тръгваха хора.

Благодари на хлапака за огънчето и заобиколи, за да излезе отпред: посрещна го тълпа от хора, които се мотаеха там, говореха и палеха цигари. Видя сестра Марино да казва нещо на Трей Уошингтън, като едновременно с това сложи ръка на рамото му, а Трей отметна глава назад и се разсмя.

Теди понечи да тръгне към тях, когато Коули го повика от стълбите:

— Шерифе!

Теди се обърна и Коули се зададе надолу по стълбите към него, докосна го по лакътя и тръгна към стената.

— Къде бяхте? — попита Коули.

— Скитах се наоколо. Разглеждах вашия остров.

— Наистина ли?

— Наистина.

— Намерихте ли нещо забавно?

— Плъхове.

— Е, да, разбира се, имаме си ги в изобилие.

— Как върви поправянето на покрива? — попита Теди.

Коули въздъхна:

— Из цялата си къща съм подложил кофи да се събира водата. С тавана е свършено, съсипан е. Също и подът на стаята за гости. Жена ми ще побеснее. Сватбената й рокля беше на онзи таван.

— Къде е жена ви? — попита Теди.

— Бостън — каза Коули. — Държим апартамент там. Тя и децата имаха нужда да си отдъхнат от това място, затова си взеха една седмица ваканция. Понякога това място те подлудява.

— Аз съм тук от три дни, докторе, а то вече започна да ме подлудява.

Коули кимна с лека усмивка:

— Но вие ще си отидете.

— Да си отида ли?

— Вкъщи, шерифе. Сега, след като намериха Рейчъл. Фериботът обикновено пристига тук около единайсет сутринта. Предполагам, че до обяд ще ви върне в Бостън.

— Няма ли да е хубаво.

— Да, няма ли? — Коули прокара ръка по главата си. — Нямам нищо против да ви кажа, шерифе, и не искам да ви обидя…

— О, ето че пак се започва.

Коули вдигна ръка:

— Не, не. Без лични мнения относно емоционалното ви състояние. Не, канех се да кажа, че вашето присъствие тук имаше раздразнителен ефект върху много от пациентите. Нали се сещате — ченгето пристигна в града. Някои от тях бяха доста напрегнати.

— Съжалявам за това.

— Не сте виновен вие. Проблемът е в това, което представлявате, не лично във вас.

— О, добре, тогава това напълно оправя нещата.

Коули се облегна на стената и подпря там единия си крак: в измачканата си бяла престилка и разхлабена вратовръзка изглеждаше толкова уморен, колкото се чувстваше самият Теди.

— Този следобед из отделение В се носеше слух, че някакъв неидентифициран мъж в дрехи на санитар бил на главния етаж.

— Наистина ли?

Коули го погледна:

— Наистина.

— Това пък какво е.

Коули дръпна някакво влакънце на вратовръзката си и го изтръска от пръстите си.

— Въпросният непознат очевидно имал известен опит в усмиряването на опасни хора.

— Не думайте.

— О, и още как, и още как.

— Какво друго е вършил споменатият непознат?

— Ами… — Коули изопна рамене назад, свали бялата си престилка и я преметна през ръката си — радвам се, че се интересувате.

— Хей, няма нищо по-хубаво от един малък слух, от някоя дребна клюка.

— Съгласен съм. Твърди се — и имайте предвид, че не мога да го потвърдя — че въпросният непознат провел дълъг разговор с известен параноиден шизофреник на име Джордж Нойс.

— Хммм — каза Теди.

— Наистина.

— Значи този, хм…

— Нойс — каза Коули.

— Нойс — повтори Теди. — Да, та този тип — значи, има халюцинации, а?

— Изключително силни — каза Коули. — Преде своите нишки и опашатите си истории и изнервя всички…

— Пак тази дума.

— Съжалявам. Да, ами, докарва хората до неприятно настроение. Преди две седмици, всъщност, толкова ядоса някои хора, че един пациент го наби.

— Представям си.

Коули сви рамене:

— Случва се.

— Е, какви нишки? — попита Теди. — Що за истории?

Коули махна с ръка във въздуха:

— Обичайните параноични измислици. Как целият свят го преследва, и други такива. — Той вдигна поглед към Теди, докато палеше цигара: очите му светнаха заедно с пламъка. — Значи ще си заминавате.

— Предполагам.

— С първия ферибот.

Теди му отправи смразяваща усмивка:

— Стига някой да ни събуди.

Коули отвърна на усмивката:

— Мисля, че можем да го уредим.

— Страхотно.

— Страхотно — каза Коули. — Цигара?

Теди вдигна ръка да отклони предложения пакет.

— Не, благодаря.

— Опитвате се да ги откажете?

— Опитвам се да ги намаля.

— Вероятно е добра идея. Напоследък чета в списанията как тютюнът може да се окаже свързан с куп ужасни неща.

— Наистина ли?

Той кимна:

— Рак, например, така чух.

— В днешни дни има толкова много начини да умреш.

— Съгласен. Въпреки това, има все повече и повече начини за лечение.

— Мислите ли?

— Иначе нямаше да съм в тази професия. — Коули издуха дима в струйка над главата си.

Теди попита:

— Някога имали ли сте тук пациент на име Андрю Ледис? Коули наведе брадичка към гърдите си.

— Нищо не ми говори.

— Не?

Коули сви рамене:

— Трябва ли?

Теди поклати глава:

— Беше мой познат. Той…

— Откъде?

— Какво?

— Откъде го познавахте?

— През войната — каза Теди.

— О.

— Както и да е, бях чул, че нещо превъртял, и го изпратили тук.

Коули дръпна бавно от цигарата си:

— Погрешно сте чули.

— Очевидно.

Коули каза:

— Хей, случва се. Стори ми се, че преди миг казахте „ние“.

— Какво?

— „Ние“ — каза Коули. — Като във второ лице, множествено число.

Теди допря ръка до гърдите си:

— Докато говорех за себе си?

Коули кимна:

— Стори ми се, че казахте: „Стига някой да ни събуди“. Да ни събуди.

— Ами, да. Разбира се. Виждали ли сте го, между другото? Коули го погледна и повдигна вежди.

Теди каза:

— Хайде. Той тук ли е?

Коули се засмя и го погледна.

— Какво? — каза Теди.

Коули сви рамене:

— Просто съм объркан.

— Объркан от какво?

— От вас, шерифе. Това някаква странна ваша шега ли е?

— Каква шега? — каза Теди. — Просто искам да знам дали той е тук.

— Кой? — каза той, с нотка на раздразнение в гласа.

— Чък.

— Чък ли? — бавно попита Коули.

— Моят партньор — каза Теди. — Чък.

Коули се отдели от стената: цигарата висеше от пръстите му.

— Вие нямате партньор, шерифе. Дойдохте тук сам.

19

Теди каза:

— Чакайте малко…

Откри Коули, вече по-близо, да се взира нагоре към него.

Теди затвори уста, почувства как лятната нощ изпълва клепачите му.

Коули каза:

— Кажи ми пак. За партньора ти.

Любопитният поглед на Коули бе най-студеното нещо, което Теди някога беше виждал. Изпитателен и интелигентен, и силно насмешлив. Беше погледът на човек, играещ роля без дегизировка във водевил, преструващ се, че не знае откъде ще дойде поантата на анекдота.

А Теди беше Оли в комедийната двойка Оли и Стан. Клоун с разхлабени тиранти и дървена тръба вместо панталони. Последният, който щеше да схване шегата.

— Шерифе? — Коули отново пристъпи леко напред, като човек, който дебне пеперуда.

Ако Теди запротестираше, ако настоеше да разбере къде е Чък, ако дори твърдеше, че съществува Чък, играеше по тяхната свирка.

Теди погледна Коули в очите и видя смеха в тях.

— Душевноболните отричат, че са душевноболни — каза Теди.

Още една стъпка.

— Моля?

— Боб отрича, че е душевноболен.

Коули скръсти ръце на гърдите си.

— Следователно — каза Теди — Боб е душевноболен.

Коули се отпусна на пети, и сега на лицето му се появи усмивка.

Теди я посрещна със своята.

Известно време стояха така: нощният ветрец шумолеше леко в дърветата над стената.

— Знаете ли — каза Коули, като заби пръстите на краката си в тревата пред него, свел глава, — построих тук нещо ценно. Но ценните неща имат също и свойството да бъдат погрешно разбирани навремето си. Всеки иска бърза поправка. Уморени сме да се страхуваме, уморени сме да бъдем тъжни, уморени сме да се чувстваме объркани, уморили сме се да се чувстваме уморени. Искаме да се върнат старите дни, а дори не си ги спомняме, и — парадоксално — искаме да нахлуем в бъдещето с пълна скорост. Търпението и въздържанието стават първите жертви на прогреса. Това не е новина. Изобщо не е новина. Винаги е било така. — Коули вдигна глава. — Така че, колкото и влиятелни приятели да имам, аз имам също толкова влиятелни врагове. Хора, които искат да изтръгнат от моя контрол онова, което съм съградил. Не мога да позволя това без борба. Разбирате ли?

Теди каза:

— О, разбирам, докторе.

— Хубаво. — Коули разгъна ръце. — А този ваш партньор.

Теди каза:

— Какъв партньор?

Трей Уошингтън беше в стаята, когато Теди се върна: лежеше на леглото и четеше стар брой на „Лайф“.

Теди погледна койката на Чък. Леглото беше оправено наново и чаршафът и одеялото бяха стегнато подпъхнати, и човек никога не би се досетил, че някой е спал там преди две нощи.

Сакото от костюма на Теди, ризата, вратовръзката и панталоните му бяха върнати от пералнята и окачени в дрешника, обвити в найлон, и той съблече дрехите си на санитар и сложи своите, докато Трей прелистваше лъскавите страници на списанието.

— Как я караш тая вечер, шерифе?

— Добре.

— Хубаво, хубаво.

Той забеляза, че Трей не го поглеждаше, все така беше забил поглед в списанието, като прелистваше все същите страници отново и отново.

Теди прехвърли съдържанието на джобовете си, като сложи формуляра за приемането на Ледис във вътрешния джоб на сакото си заедно с тефтерчето. Седна на походното легло на Чък срещу Трей и си сложи вратовръзката, върза си обувките, а после остана да седи мълчаливо.

Трей прелисти нова страница от списанието.

— Утре ще бъде горещо.

— Наистина ли?

— Адски горещо. Пациентите не обичат жегата.

— Не?

Той поклати глава и обърна нова страница.

— Не, сър. Докарва им сърбежи и какво ли още не. Освен това утре вечер ще си имаме пълнолуние. Само ще влоши нещата още повече. Само това ни липсва.

— Защо така?

— Какво защо, шерифе?

— Пълнолунието. Мислиш, че подлудява хората?

— Знам, че ги подлудява. — Откри гънка в една от страниците и я изглади с показалец.

— Как така?

— Ами, помислете — луната влияе на прилива, нали?

— Разбира се.

— Има някакъв магнетичен ефект или нещо такова върху водата.

— Ще приема това.

— Човешкият мозък — каза Трей — се състои от над петдесет процента вода.

— Без майтап?

— Без майтап. Помислете си — ако старият Лунен човек може да лашка океана насам-натам, какво тогава може да причини на главата.

— Откога сте тук, господин Уошингтън?

Той свърши с приглаждането на гънката и обърна страницата.

— О, от отдавна. Откакто напуснах армията през четирийсет и шеста.

— Бил си в армията?

— Да, бях. Постъпих там за пистолет, а те ми дадоха тенджера. Бих се срещу германците с лошо готвене, сър.

— Това е било глупаво — каза Теди.

— Глупаво беше, и още как, шерифе. Да бяха ни пуснали да участваме във войната, до четирийсет и четвърта щеше да е свършила.

— Няма да ти възразя.

— Бил сте на всякакви места, а?

— Да, бях. Видях свят.

— Какво мислите за него?

— Различни езици, същите лайна.

— Да, това е истината, нали?

— Знаете ли как ме нарече тази вечер надзирателят, господин Уошингтън?

— Как, шерифе?

— Негър.

Трей вдигна очи от списанието.

— Той какво?

Теди кимна:

— Каза, че на света имало твърде много хора с низш произход. Низши раси. Негри. Хора със забавено развитие. Каза, че за него съм просто един долен негър.

— Не ви хареса, нали? — подсмихна се Трей, и звукът замря веднага щом излезе от устата му. — Въпреки това, вие не знаете какво е да си негър.

— Наясно съм с това, Трей. Обаче този човек е твой шеф.

— Ни’къв шеф не ми е. Работя за болницата в крайна сметка. Белият дявол ли? Той е на страната на затвора.

— Пак ти е шеф.

— Не, не е. — Трей се повдигна на лакът. — Чуваш ли? Искам да кажа, определено ли сме наясно по този въпрос, шерифе?

Теди сви рамене.

Трей преметна крака на ръба на леглото и седна.

— Да ме подлудите ли се опитвате, сър?

Теди поклати глава.

— Тогава защо не се съгласявате с мен, като ви казвам, че не работя за тоя бял кучи син?

Теди отново сви рамене:

— В краен случай, ако се стигне до това и той започне да дава заповеди, знаеш ли какво ще стане? Веднага ще скочиш.

— Аз, какво?

— Ще скочиш. Като заек.

Трей прокара ръка по челюстта си и се вгледа в Теди със сурова усмивка на неверие.

— Не искам да те обидя — каза Теди.

— О, не, не.

— Просто съм забелязал, че хората на този остров имат навика да си създават собствена истина. Смятат, че ако изрекат нещо достатъчно пъти, то наистина е така.

— Не работя за този човек.

Теди посочи към него:

— Да, това е островната истина, която познавам и обичам.

Трей изглеждаше готов да го удари.

— Виждаш ли — каза Теди, — тази вечер имаха съвещание. А след това д-р Коули пристига и ми казва, че никога не съм имал партньор. А ако попитам теб, ти ще кажеш същото. Ще отречеш, че си седял с този човек и си играл покер с него и си се смял заедно с него. Ще отречеш той някога да е казал, че начинът да се справиш със злата и стара леля, е бил да бягаш по-бързо. Ще отречеш, че той някога е спал точно тук в това легло. Нали, мистър Уошингтън?

Трей сведе очи към пода.

— Не знаете за какво говорите, шерифе.

— О, знам, знам. Никога не съм имал партньор. Това е истината сега. Решено е. Никога не съм имал партньор и той не е някъде на острова, ранен. Или мъртъв. Или затворен под ключ в отделение В или фара. Никога не съм имал партньор. Искате ли да повторите това след мен просто за да сме наясно? Никога не съм имал партньор. Хайде. Опитайте.

Трей вдигна очи.

— Никога не сте имали партньор.

Теди каза:

— А ти не работиш за надзирателя.

Трей сключи ръцете си около коленете. Погледна Теди и Теди видя, че това го измъчва. Очите му се навлажниха и плътта около брадичката му затрепери.

— Трябва да се махнете оттук — прошепна той.

— Наясно съм с това.

— Не. — Трей поклати глава няколко пъти. — Нямате никаква представа какво всъщност става тук. Забравете какво сте чули. Забравете какво си мислите, че знаете. Ще се доберат до вас. А от онова, което ще ви причинят, няма връщане назад. Няма известен начин за връщане назад.

— Кажи ми — каза Теди, но Трей отново клатеше глава. — Кажи ми какво става тук.

— Не мога да направя това. Не мога. Погледнете ме. — Веждите на Трей се повдигнаха и очите му се разшириха. — Не. Мога. Да. Направя. Това. Сам сте. И не бих чакал никакъв ферибот.

Теди се подсмихна:

— Не мога да се измъкна дори от този двор, а какво остава пък — от острова. А дори и да можех, партньорът ми е…

— Забравете партньора си — изсъска Трей. — Няма го. Схващате ли? Той няма да се върне, човече. Трябва да изчезваш. Трябва да опазиш себе си, и единствено себе си.

— Трей — каза Теди — заключен съм вътре.

Трей стана, отиде до прозореца и погледна навън към тъмнината или към собственото си отражение: Теди не можеше да определи.

— Никога не можеш да се върнеш. Дори не можеш да кажеш на никого, че съм ти казал нещо.

Теди чакаше.

Трей погледна през рамо назад към него.

— Разбрахме ли се?

— Разбрахме се — каза Теди.

— Фериботът ще е тук утре в десет сутринта. Тръгва за Бостън точно в единайсет. Ако човек успее да се скрие на тоя кораб, може направо да си стигне отсреща до пристанището. Иначе човек ще трябва да чака още два или три дни и един риболовен траулер, казва се „Бетси Рос“, та той ще спре наистина близко до южното крайбрежие, ще стовари това-онова. — Той погледна отново към Теди. — Разни неща, дето се предполага, че хората ги нямат на този остров. Та, тя не влиза чак навътре. Не, сър. Затова човек ще трябва да стигне с плуване дотам.

— Не мога да изкарам три проклети дни на този остров — каза Теди. — Не познавам терена. Надзирателят и неговите хора обаче със сигурност го познават. Ще ме намерят.

Известно време Трей не каза нищо.

— Тогава значи фериботът — каза накрая.

— Значи, фериботът. Но как ще се измъкна от землището?

— Мамка му — каза Трей. — Може и да не ми повярваш, но днес ти е късметлийският ден. Бурята е прецакала всичко, най-вече електрозахранването. Сега поправихме повечето кабели по стената. Повечето.

Теди попита:

— До кои участъци не стигнахте?

— Югозападният ъгъл. Онези два са извън строя, точно където стената сключва прав ъгъл. Останалите ще те изпържат като пиле, така че гледай да не се подхлъзнеш и да се хванеш за някой. Чуваш ли?

— Чувам.

Трей кимна на отражението му.

— Предлагам да изчезваш. Губиш време.

Теди се изправи.

— Чък — каза той.

Трей се намръщи:

— Няма никакъв Чък. Ясно? Никога не е имало. Като се върнеш обратно в света, говори си за Чък колкото искаш. Но тук? Този човек никога не го е имало.

Докато гледаше югозападния ъгъл на стената, на Теди му дойде на ум, че е възможно Трей да лъже. Ако Теди допреше ръка до онези жици, ако ги хванеше здраво, и по тях наистина течеше ток, на сутринта щяха да намерят тялото му в подножието на стената, почерняло като пържола на един месец. Проблемът — решен. Трей получава наградата „Служител на месеца“, може би и хубав златен часовник.

Затърси наоколо, докато намери един дълъг клон, а после се обърна към един участък от кабела вдясно от ъгъла. Затича се и скочи към стената, подпря крак на нея, и скочи нагоре. С плясък пусна клона върху жицата и тя избълва пламък, а вейката се подпали. Теди слезе обратно на земята и погледна дървото в ръката си. Пламъкът изгасна, но дървото тлееше.

Опита отново, този път върху жицата над десния край на ъгъла. Нищо.

Отново застана отдолу, като си пое дъх, а после скочи на лявата стена и отново удари жицата. И пак — нищо.

Най-отгоре на мястото, където стената се свързваше, имаше метален стълб, и Теди се затича на три пъти към стената, преди да успее да се захване. Хвана се здраво, изкатери се до върха на стената и раменете му допряха жицата, и коленете му също се допряха до нея, и ръцете му над лактите също се допряха до нея, и всеки път си мислеше, че е мъртъв.

Не беше. А щом стигна най-горе, не му оставаше кой знае какво, освен да се спусне до другата страна.

Изправи се в листата и погледна назад към „Ашклиф“.

Беше дошъл тук за истината, и не я беше намерил. Беше дошъл тук да търси Ледис, и не беше намерил и него. По пътя беше загубил Чък.

Щеше да има време да съжалява за всичко това, когато се върнеше в Бостън. Тогава щеше да има време да изпитва вина и срам. Време да обмисли вариантите си и да се посъветва със сенатор Хърли и да измисли план за нападение. Щеше да се върне. Бързо. Не можеше да има и съмнение в това. И се надяваше, че ще е въоръжен с призовки и федерални заповеди за обиск. И щяха да си имат собствен проклет ферибот. Тогава щеше се гневи. Тогава щеше да се отдава на справедлив гняв.

Сега обаче просто изпитваше облекчение, че е жив и е от другата страна на стената.

Облекчение. И страх.

Отне му час и половина да стигне обратно до пещерата, но жената си беше отишла. Огънят й беше догорял и от него бяха останали само няколко въглена, и Теди седна до него, макар че въздухът навън беше нетипично топъл за сезона и ставаше все по-лепкав с всеки изминал час.

Теди я чакаше, надявайки се, че просто е излязла за още дърва, но в сърцето си знаеше, че тя няма да се върне. Може би смяташе, че той вече е заловен и че именно в този момент разказва на надзирателя и на Коули за скривалището й. Може би — и тази надежда бе прекалена, но Теди си позволи този лукс — Чък я беше намерил и бяха отишли на някое място, което според нея беше по-безопасно.

Когато огънят угасна, Теди си свали сакото, наметна го на гърдите и раменете си и облегна глава на стената. Точно както и предишната нощ, последното, което забеляза, преди да изгуби съзнание, бяха палците му.

Бяха започнали да потрепват.

Ден четвърти
Лошият моряк

20

Всички мъртви и бъдещи мъртви си прибираха палтата.

Бяха в някаква кухня и палтата висяха на куки, и бащата на Теди откачи старото си тежко вълнено палто, сви рамене, за да намести ръцете си в него, а после помогна на Долорес с нейното и каза на Теди:

— Знаеш ли какво искам за Коледа?

— Не, татко.

— Като на Айк.

И Теди разбра, че той има предвид стикове за голф и сак за голф.

— Точно като на Айк — каза той.

— Именно — каза баща му и подаде на Чък палтото му.

Чък го облече. Беше хубаво палто. Кашмир отпреди войната. Белегът на Чък беше изчезнал, но той още имаше онези деликатни, взети назаем ръце, и ги държеше пред Теди и свиваше и отпускаше пръстите си.

— С онази лекарка ли отиде? — попита Теди.

Чък поклати глава:

— Малко прекалено образован съм. Отидох на хиподрума.

— Спечели ли?

— Загубих много.

— Съжалявам.

Чък каза:

— Целуни жена си за довиждане. По бузата.

Теди се наведе навътре покрай майка си и Тути Вичели, който му се усмихваше с окървавена уста, целуна Долорес по бузата и каза:

— Скъпа, защо си цялата мокра?

— Съвсем суха съм — каза тя на бащата на Теди.

— Ако бях на половината от годините си — каза бащата на Теди, — щях да се оженя за теб, момиче.

Всички бяха вир-вода, дори майка му, дори Чък. От палтата им капеше вода по целия под.

Чък му подаде три пъна и каза:

— За огъня.

— Благодаря. — Теди взе пъновете, а после забрави къде ги е оставил.

Долорес се почеса по корема и каза:

— Проклети зайци. Каква полза има от тях?

В стаята влязоха Ледис и Рейчъл Соландо. Не носеха палта. Не носеха абсолютно нищо, а Ледис подаде бутилка ръжено уиски над главата на майката на Теди, а после взе в обятията си Долорес, и Теди щеше да изпита ревност, но Рейчъл се смъкна на колене пред него, смъкна ципа на панталоните му и го прие в устата си, и Чък, и баща му, и Тути Вичели и майка му — всички му помахаха, докато се сбогуваха, а Ледис и Долорес се запрепъваха обратно и влязоха в спалнята и Теди ги чуваше там на леглото, как дърпаха несръчно дрехите си и дишаха дрезгаво, и всичко му се струваше някак съвършено, някак прекрасно, когато повдигна застаналата на колене Долорес и чу Рейчъл и Ледис там вътре да се чукат като луди, и той целуна жена си, и сложи ръка над дупката в корема й, и тя каза: „Благодаря ти“, и той се плъзна в нея изотзад, като избута пъновете от кухненския плот, а надзирателят и неговите хора си сипаха от ръженото уиски, което Ледис беше донесъл, и надзирателят намигна одобрително на техниката за чукане на Теди, вдигна чашата си в наздравица за него и каза на хората си:

— Това е един надарен бял негър. Ако го видите, стреляйте първи. Чувате ли ме? Не спирайте да помислите. Ако този човек се измъкне от острова, всички вкупом сме прецакани, господа.

Теди отметна палтото от гърдите си и се промъкна до ръба на пещерата.

Надзирателят и хората му бяха на хребета над него. Слънцето се беше издигнало в небето. Пищяха чайки.

Теди си погледна часовника. Осем сутринта.

— Не рискувайте — каза надзирателят. — Този човек е кален в битки, изпитан боец, и закоравял от битки. Има „Пурпурно сърце“ и бронзов орден с дъбови листа. Убил е двама души в Сицилия с голи ръце.

Тази информация се намираше в професионалната му характеристика, Теди знаеше. Но как, по дяволите, бяха намерили професионалната му характеристика?

— Служи си умело с нож и е умел в близкия бой. Не влизайте в близко съприкосновение с този човек. Ако ви се удаде шанс, повалете го като двукрако псе.

Теди откри, че се усмихва въпреки положението, в което се намираше. Колко ли други пъти хората на надзирателя бяха подлагани на сравнението с двукраките кучета?

Трима пазачи се спуснаха по въжета надолу по лицевата страна на по-малката скала, и Теди се отдръпна от издатината и ги загледа как си проправят път надолу към брега. Няколко минути по-късно те се изкатериха обратно горе и Теди чу един от тях да казва:

— Няма го там долу, сър.

Заслуша се за известно време, докато търсеха нагоре по скалния нос и по пътя, а после се отдалечиха и Теди изчака цял час, преди да излезе от пещерата, като чакаше да чуе дали някой върви най-отзад, и даде на отряда по претърсването достатъчно време, за да не се сблъска с тях.

Когато стигна до пътя, вече беше девет и двайсет и той тръгна обратно по него на запад, като се опитваше да поддържа бързо темпо, но все пак да се ослушва за мъже, движещи се пред или зад него.

Трей се беше оказал прав в предричането си за времето. Беше адски горещо и Теди си свали сакото, сгъна го и го преметна през ръката си. Разхлаби вратовръзката си достатъчно, за да я изхлузи през главата, и я пъхна в джоба си. Устата му беше суха като каменна сол, а клепачите го сърбяха от потта.

Отново видя Чък, какъвто беше в съня му, докато си обличаше палтото, и образът го прободе с по-силна болка от онзи на Ледис, който милваше Долорес. Докато не се появиха Рейчъл и Ледис, всички в съня му бяха мъртви. С изключение на Чък. Но той беше откачил палтото си от същата редица куки и беше излязъл с тях през вратата. На Теди му беше омразен фактът, който това символизираше. Ако се бяха добрали до Чък на скалния нос, вероятно го извличаха, докато Теди се катереше, за да излезе от полето. И който и да се беше промъкнал до него, сигурно си беше свършил много добре работата, защото Чък не беше надал дори писък.

Колко влиятелен трябваше да си, за да направиш така, че не един, а двама щатски шерифи да изчезнат?

Изключително влиятелен.

А ако планът беше Теди да бъде докаран до лудост, тогава не можеше да е бил същият за Чък. Никой нямаше да повярва, че двама щатски шерифи са си изгубили ума в един и същи четиридневен отрязък от време. Така че сигурно се беше наложило Чък да загине при нещастен случай. По време на урагана, вероятно. Всъщност, ако бяха наистина хитри — а изглежда, че бяха — тогава може би смъртта на Чък щеше да бъде представена като събитието, тласнало Теди отвъд невъзвратимата точка.

В идеята имаше безспорна симетрия.

Но ако Теди не успееше да се махне от острова, в централата никога нямаше да приемат историята, колкото и логична да беше, без да изпратят там други щатски шерифи, които лично да проверят.

И какво щяха да намерят?

Теди погледна надолу към треперещите си китки и палци. Положението се влошаваше. И не усещаше мозъка си освежен от съня през нощта. Чувстваше се замаян, с удебелен език. Ако до времето, когато от управлението изпратеха хора тук, хапчетата бяха завладели съзнанието му, вероятно щяха да намерят Теди да се лигави по халат за баня, като пускаше изпражнения там, където си седеше. И версията на истината, поддържана от „Ашклиф“, щеше да се потвърди.

Чу как фериботът надува сирената си и се озова на едно възвишение навреме да го види как завършва завоя си в пристанището и започва да се отдалечава, изпускайки пара, назад към дока. Ускори крачка, и десет минути по-късно видя гърба на построеното в стил „Тюдор“ имение на Коули през гората.

Свърна от пътя и влезе в гората, и чу мъже, които разтоварваха ферибота, глухото тупване на кутии, подхвърлени на дока, дрънченето на метални колички, стъпки по дървени дъски. Стигна до последната редица дървета и видя долу на дока няколко санитари, и двамата кормчии на ферибота, облегнати на кърмата, и видя пазачи, много пазачи, с приклади на пушките, отпуснати върху хълбоците, с тела, обърнати към гората, и очи, оглеждащи дърветата и парка, откъдето се стигаше до „Ашклиф“.

След като санитарите свършиха с разтоварването на товара, издърпаха количките обратно със себе си на дока, но пазачите останаха, и Теди знаеше, че единствената им работа тази сутрин беше да се уверят, да са дяволски сигурни, че той няма да стигне до ферибота.

Промъкна се обратно през гората и излезе при къщата на Коули. Чуваше мъже горе в къщата, видя един отвън на покрива, с гръб към Теди. Намери колата в заслона за автомобили в западния край на къщата. „Буик Роудмастър“, модел четирийсет и седма. Кафяв на цвят с бял кожен салон. Чиста и излъскана в деня след ураган. Обичано возило.

Теди отвори вратата на шофьора и усети мириса на кожата, сякаш беше само на един ден. Отвори жабката и намери няколко кутии кибрит, и ги взе всичките.

Измъкна вратовръзката си от джоба, намери на земята малък камък, и завърза на възел около него тесния край на вратовръзката. Задигна табелката с регистрационния номер и развъртя капачката на резервоара, а после вмъкна вратовръзката и камъка надолу по ауспуха и оттам в резервоара, докато от ауспуха остана да виси само дебелата, изпъстрена с цветен мотив предна част на вратовръзката, сякаш висеше от мъжки врат.

Теди си спомни как Долорес му беше подарила тази вратовръзка — беше я преметнала през очите му, като седна в скута му.

— Съжалявам, скъпа — прошепна той. — Обичам я, защото ти ми я подари. Но истината е, че това е адски грозна вратовръзка.

И той се усмихна нагоре към небето като извинение към нея и с една клечка подпали цялата кутия, а после с кутията подпали вратовръзката.

И после побягна като луд.

Беше на половината път през гората, когато колата експлодира. Чу някакви мъже да крещят, погледна назад и през дърветата видя пламъците, които се издигаха кълбовидно нагоре, а после се чу поредица от по-малки експлозии, като фойерверки, когато прозорците избухваха.

Стигна до края на гората, нави на топка сакото на костюма си и го сложи под няколко камъка. Видя пазачите и хората от ферибота, които тичаха по пътеката към къщата на Коули, и разбра, че ако смята да прави това, трябваше да го направи веднага, нямаше време да обмисля отново идеята, и това беше добре, защото ако изобщо се замислеше за онова, което се готвеше да направи, никога нямаше да го направи.

Излезе от гората и затича по брега и точно преди да стигне до дока и да се разкрие пред всеки, тичащ обратно към ферибота, рязко свърна наляво и изтича във водата.

Господи, беше студена като лед. Теди се надяваше, че горещината през деня може да я е стоплила, но студът се вряза през тялото му като електрически ток и му изкара въздуха от гърдите като удар с юмрук. Но Теди продължи да пори водата напред, като се опитваше да не мисли какво има в тази вода заедно с него — змиорки и медузи, и раци, и може би акули. Изглеждаше нелепо, но Теди знаеше, че акулите нападат хора, в средностатистическия случай, на метър дълбочина, и точно на толкова беше той сега, водата беше до кръста му и се покачваше, и Теди чу откъм къщата на Коули да идват викове, пренебрегна ударите на сърцето си, силни като на пневматичен чук, и се гмурна под водата.

Видя момичето от сънищата си да се носи точно под него, с отворени и примирени очи.

Разтърси глава и тя изчезна, и той видя кила пред себе си — плътна черна ивица, която се надигаше и вълнуваше в зелената вода, доплува до нея и постави ръце отгоре. Започна да се движи покрай кила напред и заобиколи от другата страна, и се застави да се покаже от водата бавно: само главата. Почувства слънцето върху лицето си, когато издиша, а после всмука кислород и се опита да не обръща внимание на видението как краката му се поклащаха там в дълбините, докато някакви същества плуваха редом и ги виждаха, чудейки се какво ли е това, като се доближаваха да подушат…

Стълбата беше където си я спомняше — точно пред него — и той сложи ръка на първата халка и увисна там. Сега чуваше мъжете, които тичаха обратно към дока, чуваше тежките им стъпки по дъските, а после чу надзирателя:

— Претърсете кораба.

— Сър, нямаше ни само…

— Напуснали сте поста си, а сега искате да спорите?

— Не, сър. Съжалявам, сър.

Стълбата се наклони в ръката му, когато няколко мъже отпуснаха тежестта си на ферибота, и Теди ги чу как вървят през кораба, чу как се отварят врати и се разместват мебели. Нещо се плъзна между бедрата му като ръка, и Теди стисна зъби, затегна хватката си върху стълбата и застави ума си да престане да възприема напълно, защото не искаше да си представя как изглежда нещото. Каквото и да беше, то продължи да се движи, и Теди издиша.

— Колата ми. Той взриви проклетата ми кола. — Коули, с глас, който звучеше накъсано и задъхано.

Надзирателят каза:

— Това стигна достатъчно далеч, докторе.

— Съгласихме се, че на мен остава да взема решението.

— Ако този човек се измъкне от острова…

— Той няма да се измъкне от острова.

— Сигурен съм, не сте си мислили и че ще превърне колата ви в огнен ад. Трябва да прекратим тази операция сега и да намалим загубите.

— Положих твърде много старания, за да се предам.

Надзирателят повиши глас:

— Ако този човек се измъкне от острова, ще бъдем съсипани.

Коули също повиши глас:

— Той няма да се измъкне от проклетия остров!

В продължение на цяла минута никой не проговори. Теди ги чуваше как пристъпват от крак на крак по дока.

— Чудесно, докторе. Но фериботът остава. Няма да тръгне от дока, докато не открием този човек.

Теди висеше там: студът обви краката му и ги изгори.

Коули каза:

— В Бостън ще искат отговори за това.

Теди затвори уста, преди зъбите му да изтракат.

— Тогава им дайте отговори. Но фериботът остава.

Нещо побутна отзад левия крак на Теди.

— Добре, господин надзирател.

Ново побутване по крака и Теди ритна назад: чу как плисъкът, който предизвика, прозвуча във въздуха като пушечен изстрел.

Стъпки по кърмата.

— Не е вътре, сър. Проверихме навсякъде.

— Тогава къде е отишъл? — каза надзирателят. — Някакви предположения?

— Мамка му!

— Да, докторе?

— Тръгнал е към фара.

— Тази мисъл наистина ми хрумна.

— Аз ще се справя.

— Вземете няколко души.

— Казах, че ще се справя. Имаме хора там.

— Не достатъчно.

— Казах, че ще се справя с това.

Теди чу как обувките на Коули затрополиха обратно към дока и утихват, когато стъпиха на пясъка.

— Фар или не — каза надзирателят на хората си, — този ферибот няма да отиде никъде. Вземете ключовете за двигателя от кормчията и ми ги донесете.

Измина с плуване по-голямата част от пътя дотам.

Измъкна се от ферибота и заплува към брега, докато се приближи достатъчно до песъчливото дъно, за да го използва, като плуваше срещу вятъра, докато се отдалечи достатъчно, за да вдигне глава от водата и да рискува да хвърли поглед назад. Беше изминал неколкостотин метра и виждаше как пазачите оформят обръч около дока.

Плъзна се обратно под водата и продължи да плува срещу вятъра, тъй като не можеше да рискува плисъка, който щеше да предизвика свободният стил или дори кучешкото плуване, и след известно време стигна до завоя в бреговата линия и го заобиколи, изкачи се на пясъка, седна на слънцето и се отърси от студа. Извървя с нормален ход възможно най-голяма част от брега, преди да се натъкне на група оголени скали, които го принудиха да се върне отново във водата, и той завърза обувките си една за друга, окачи ги на шията си, отново заплува и си представи бащините си кости някъде на дъното на същия този океан, и си представи акули и големите им гръбни перки и големите им замахващи опашки и баракуди с редици от бели зъби, и разбра, че щеше да се измъкне от това, защото трябваше, и водата го бе вкочанила и сега той нямаше друг избор, освен да направи това, и можеше да му се наложи да го направи отново след два дни, когато корабът „Бетси Рос“ пуснеше товара си на южния край на острова, и знаеше, че единственият начин да преодолее страха беше да се изправи лице в лице с него, беше научил това достатъчно добре през войната, но дори при това положение, ако успееше да се справи, никога, никога повече нямаше да влезе в океана. Чувстваше как той го наблюдава и го докосва. Можеше да усети възрастта му — по-древен от боговете и взел далеч повече жертви от тях.

Видя фара около един часа. Не можеше да е сигурен, защото часовникът му беше в сакото на костюма, но слънцето беше приблизително на това място. Излезе на брега точно под скалистия бряг, на който се намираше, легна опрян на една скала и остави слънцето да грее върху тялото му, докато разтърсващите тръпки спряха и кожата му вече не беше толкова синя.

Ако Чък беше там горе, независимо в какво състояние, Теди щеше да го изведе. Жив или мъртъв, нямаше да го изостави.

Тогава ще умреш.

Беше гласът на Долорес, и той знаеше, че е права. Ако трябваше да чака два дни пристигането на „Бетси Рос“ и ако с него беше Чък, в състояние, различно от будното, неспособен да функционира, никога нямаше да успеят. Щяха да ги преследват…

… Теди се усмихна.

… като двукраки кучета.

Не мога да го изоставя, каза той на Долорес. Не мога да го направя. Ако не успея да го намеря, това е едно. Но той е мой партньор.

Ти току-що го срещна.

Въпреки това ми е партньор. Ако е тук вътре, ако му причиняват болка, ако го задържат против волята му, трябва да го изведа.

Дори ако умреш?

Дори ако умра.

Тогава се надявам да не е там вътре.

Слезе от скалата и тръгна по пътека от пясък и мидени черупки, която се извиваше около морската трева, и му хрумна, че онова, което Коули бе сметнал за склонност към самоубийство у него, не беше точно това. Беше по-скоро съзнателно или несъзнателно желание за смърт. От години не можеше да се сети за основателна причина да живее, вярно беше. Но също така не можеше да се сети и за добра причина да умре. Да посегне на живота си? Дори в най-отчаяните му нощи това му се бе струвало такъв жалък вариант. Недостоен. Слаб.

Но не…

Пазачът внезапно се озова там, толкова изненадан от появата на Теди, колкото и Теди от неговата. Ципът на пазача още беше отворен, пушката — преметната зад гърба му. Посегна първо към ципа си, после размисли, но дотогава Теди беше забил опакото на дланта си в адамовата му ябълка. Онзи го сграбчи за гърлото, и Теди рухна превит на земята, замахна с крак към гърба на пазача и пазачът се претърколи по гръб, а Теди се изправи и го изрита силно в дясното ухо, и очите на пазача хлътнаха навътре в главата, а устата му рязко се отвори.

Теди се наведе до него, смъкна ремъка на пушката от рамото му и издърпа пушката изпод него. Чу го как диша. Значи не го беше убил.

А сега имаше оръжие.

Използва го върху следващия пазач, онзи пред оградата. Обезоръжи го — хлапе, всъщност невръстно дете — и пазачът каза:

— Ще ме убиеш ли?

— За бога, хлапе, не — каза Теди и стовари приклада на пушката върху слепоочието на хлапака.

В рамките на оградата имаше малко спално помещение, и Теди провери първо него: намери няколко походни легла и момичешки списания, кана престояло кафе и няколко униформи на пазачи, окачени на една кука на вратата.

Върна се навън, прекоси и отиде до фара, използва пушката, за да насили вратата и да я отвори, и на първия етаж не намери нищо, освен влажна бетонна стая, в която нямаше нищо освен плесен по стените, и спираловидно стълбище, направено от същия камък като стените.

Качи се по него до втора стая, толкова празна, колкото и първата, и разбра, че тук сигурно имаше мазе, някакво просторно помещение, може би свързано с останалата част от болницата чрез тези коридори, защото досега това не беше нищо повече от… ами, просто един фар.

Чу над себе си стържещ звук, излезе обратно при стълбите, изкачи още един ред от тях и стигна до тежка желязна врата, притисна върха на цевта към нея и тя леко поддаде.

Чу отново стържещия звук, усети мирис на цигарен дим и чу океана и почувства вятъра тук горе, и разбра, че ако надзирателят е бил достатъчно умен да постави пазачи от другата страна на тази врата, тогава той, Теди, щеше да е мъртъв веднага щом я отвореше.

Бягай, скъпи.

Не мога.

Защо не?

Защото всичко се свежда до това.

Кое?

Всичко. Всичко.

Не виждам как това…

Ти. Аз. Ледис. Чък. Нойс, онова нещастно проклето хлапе. Всичко се свежда до това. Или то ще спре сега. Или аз ще спра сега.

Бяха ръцете му. Ръцете на Чък. Нима не разбираш?

Не. Какво?

Ръцете му, Теди. Те не му пасваха.

Теди знаеше какво има предвид тя. Знаеше, че има нещо важно за ръцете на Чък, но не толкова важно, че да може да губи още време на това стълбище, като мисли за това.

Сега трябва да мина през тази врата, скъпа.

Добре. Внимавай.

Теди се приведе вляво от вратата. Притисна приклада на пушката към лявата страна на гръдния си кош и се подпря с дясната ръка на пода, за да запази равновесие, а после ритна с левия си крак и вратата се разтвори широко и той падна на коляно, когато тя се люшна, опря пушката на рамото си и насочи цевта.

Към Коули.

Седнал зад една маса, с гръб към малък квадратен прозорец, с океана, разстилащ се в синьо и сребристо зад него, с мирис, който изпълваше стаята: бризът рошеше косата отстрани на главата му.

Коули не изглеждаше стреснат. Не изглеждаше изплашен. Почука цигарата си отстрани в пепелника пред себе си и каза на Теди:

— Защо си целият мокър, скъпи?

21

Стените зад Коули бяха покрити с розови спални чаршафи, с ъгли, прикрепени с набръчкани ивици скоч. На масата пред него имаше няколко папки, военна полева радиостанция, тефтерчето на Теди, формулярът за приемането на Ледис, и сакото от костюма на Теди. На седалката на един стол беше подпрян ролков магнетофон: ролките се въртяха, а малък микрофон беше поставен отгоре и сочеше към стаята. Точно пред Коули имаше черен, подвързан с кожа тефтер. Той надраска нещо в него и каза:

— Седнете.

— Какво казахте?

— Казах да седнете.

— Преди това?

— Знаете точно какво казах.

Теди свали пушката от рамото си, но я задържа насочена към Коули, и влезе в стаята.

Коули отново започна да дращи.

— Празна е.

— Какво?

— Пушката. Вътре няма никакви куршуми. Като се има предвид цялата ви опитност с огнестрелните оръжия, как можахте да не го забележите?

Теди дръпна назад затвора и провери патронника. Беше празен. Просто за да се увери, той се прицели в стената отляво и стреля, но единственият резултат от усилието му беше сухото изщракване на петлето.

— Просто я сложете в ъгъла — каза Коули.

Теди положи пушката на пода и издърпа стола от масата, но не седна на него.

— Какво има под чаршафите?

— Ще стигнем и до това. Седнете. Оставете си нещата. Тук. — Коули посегна надолу към пода и когато вдигна ръка, в нея имаше плътна кърпа, която той подхвърли на Теди през масата. — Изсушете се малко. Ще се простудите.

Теди си изсуши косата, а после си съблече ризата. Сви я на топка, метна я в ъгъла и изсуши горната част на тялото си. Когато свърши, взе сакото си от масата.

— Имате ли нещо против?

Коули вдигна очи:

— Не, не. Заповядайте.

Теди облече сакото и седна на стола.

Коули продължи да пише още известно време: писалката дращеше по хартията.

— Колко сериозно наранихте пазачите?

— Не много — каза Теди.

Коули кимна, пусна писалката си до тефтера, взе полевата радиостанция и развъртя бутона да я настрои. Измъкна телефонната слушалка, щракна превключвателя и заговори:

— Да, той е тук. Накарайте д-р Шийхан да погледне хората ви, преди да го изпратите.

Той затвори телефона.

— Неуловимият д-р Шийхан — каза Теди.

Коули повдигна вежди, после ги смъкна.

— Нека позная — пристигнал е със сутрешния ферибот.

Коули поклати глава:

— Беше на острова през цялото време.

— Скрит наблизо — каза Теди.

Коули протегна ръце и леко сви рамене:

— Той е блестящ психиатър. Млад, но многообещаващ. Този план беше наш — негов и мой.

Теди почувства пулсиране във врата точно под лявото си ухо.

— Как действа планът ви дотук?

Коули повдигна един лист от тефтера си, хвърли поглед към онзи отдолу, после го остави да падне от пръстите му.

— Не толкова добре. Имах по-високи очаквания.

Погледна през масата към Теди и Теди видя в лицето му онова, което беше видял на стълбите втората сутрин и на съвещанието на персонала точно преди бурята, и то не пасваше с останалата част от характера на този човек, не пасваше с този остров, с този фар, с тази ужасна игра, която играеха.

Състрадание.

Ако не знаеше по-добре, Теди щеше да се закълне, че беше именно това.

Теди извърна поглед от лицето на Коули и огледа малката стая, чаршафите по стените.

— Значи това е?

— Това е — съгласи се Коули. — Това е фарът. Свещеният Граал. Голямата истина, която търсехте. Това покрива ли надеждите ви?

— Не съм видял сутерена.

— Няма сутерен. Това е фар.

Теди погледна тефтерчето си, което лежеше на масата между тях.

Коули каза:

— Вашите бележки по случая, да. Намерихме ги заедно със сакото ви в гората близо до къщата ми. Вие взривихте колата ми.

Теди сви рамене:

— Съжалявам.

— Обичах тази кола.

— Наистина останах с такова чувство, да.

— Стоях в онази изложбена зала през пролетта на четирийсет и седма и си спомням, че когато я избрах, си помислих: „Е, Джон, тази графа е отметната. Няма да ти се наложи да си купуваш друга кола поне петнайсет години“. — Той въздъхна. — Толкова се радвах, че съм отметнал тази грижа.

Теди вдигна ръце:

— Отново, моите извинения.

Коули поклати глава:

— Помислихте ли дори за секунда, че ще ви оставим да стигнете до онзи ферибот? Дори да бяхте взривили целия остров като маневра за отвличане на вниманието, какво мислите, че щеше да стане?

Теди сви рамене.

— Вие сте сам — каза Коули, — и единствената задача, която имаха всички тази сутрин, беше да ви попречат да стигнете до онзи ферибот. Просто не разбирам логиката ви в този случай.

Теди каза:

— Това беше единственият изход. Трябваше да пробвам.

Коули се вгледа объркано в него, а после промърмори: „За бога, обичах тази кола“, и погледна надолу към скута си.

Теди каза:

— Да ви се намира вода?

Известно време Коули обмисля молбата, а после завъртя стола си и на перваза зад него се видяха кана и две чаши. Той наля на двамата по чаша и подаде на Теди неговата през масата.

Теди пресуши цялата чаша на една дълга глътка.

— Пресъхнала ви е устата, а? — каза Коули. — Жаждата се настанява на езика ви като сърбеж, който не можете да почешете и премахнете, колкото и да пиете? — Той плъзна каната през масата и загледа как Теди напълни отново чашата си. — Ръцете ви треперят. Доста лошо. Как е главоболието ви?

И когато той го изрече, Теди почувства гореща вълна от болка зад лявото си око, която се разпростря до слепоочието му, а после премина на север през скалпа му и на юг надолу по челюстта.

— Не зле — каза той.

— Ще стане по-лошо.

Теди отпи още малко вода:

— Сигурен съм. Онази лекарка ми каза поне това.

Коули се облегна назад с усмивка и почука с писалката по тефтера си.

— Тя пък коя е?

— Не й разбрах името — каза Теди, — но е работила с вас.

— О, и какво точно ви каза?

— Каза ми, че са нужни четири дни за натрупването в кръвта на такива нива от невролептиците, че да подействат. Предсказа сухотата в устата, главоболията, треперенето.

— Умна жена.

— Да.

— Не е от невролептиците.

— Не ли?

— Не.

— От какво е тогава?

— Симптоми на абстиненция — каза Коули.

— Симптоми на абстиненция от какво?

Нова усмивка, а след това погледът на Коули стана далечен и той отвори тефтера на Теди на последната страница, където Теди беше писал, и го побутна към него през масата.

— Това е вашият почерк, нали така?

Теди хвърли поглед надолу към написаното:

— Да.

— Последният код?

— Ами, да, код е.

— Но не сте го разбили.

— Нямах възможност. Нещата малко се объркаха, в случай че не сте забелязали.

— Разбира се, разбира се. — Коули почука по страницата. — Искате ли да го разбиете сега?

Теди погледна надолу към деветте числа и букви:

13(М)-21(У)-25(И)-18(Р)-1(А)-5(Е)-8(Х)-15(О)-9(И)

Усещаше как жицата го пробожда отзад в окото.

— Наистина не се чувствам в най-добрата си форма в момента.

— Но това е просто — каза Коули. — Девет букви.

— Да дадем на главата ми шанс да спре да пулсира.

— Добре.

— Симптоми на абстиненция от какво? — попита Теди. — Какво ми дадохте?

Коули изпука с кокалчетата на пръстите си и се облегна назад в стола си с разтърсваща прозявка:

— Хлорпромазин. Има си по-неприятните страни. Многобройни, боя се. Не го харесвам особено. Преди последната поредица от инциденти се надявах да започна да ви лекувам с имипрамин, но не мисля, че това ще се случи сега. — Той се наведе напред. — Обикновено не съм голям привърженик на фармакологията, но във вашия случай определено виждам нуждата от нея.

— Имипрамин?

— Някои хора го наричат тофранил.

Теди се усмихна:

— И хлорпро…

— … мазин. — Коули кимна. — Хлорпромазин. На това сте в момента. Това ви причинява абстиненция. Същото, което ви даваме през последните две години.

Теди каза:

— Последните какво?

— Две години.

Теди се подсмихна:

— Вижте, знам, че сте влиятелни. Обаче не е нужно да преувеличавате.

— Нищо не преувеличавам.

— Дрогирате ме от две години?

— Предпочитам термина „лекуване“.

— И, какво, имахте човек, който работи към военната полиция на Съединените щати? И работата му беше да ми проваля плановете всяка сутрин? Или, може би, чакайте, работел е на павилиона за вестници, където си купувам чаша кафе на влизане. Това ще е по-добре. Значи от две години сте имали човек в Бостън, който ми е пробутвал наркотици.

— Не в Бостън — каза тихо Коули. — Тук.

— Тук ли?

Той кимна:

— Тук. От две години сте тук. Пациент на това заведение.

Сега Теди чуваше как настъпва приливът — гневен, хвърлящ се срещу подножието на скалистия бряг. Сключи ръце, за да успокои треперенето, и се опита да не обръща внимание на пулсирането зад окото си, което ставаше по-разгорещено и по-настоятелно.

— Аз съм щатски шериф — каза Теди.

— Бяхте щатски шериф — каза Коули.

— Съм — каза Теди. — Аз съм федерален служител на правителството на Съединените щати. Тръгнах от Бостън в понеделник сутринта, на двайсет и втори септември 1954 г.

— Наистина ли? — каза Коули. — Кажете ми как стигнахте до ферибота. Шофирахте ли? Къде паркирахте?

— Взех метрото.

— Метрото не отива толкова далече.

— Прехвърлих се на автобус.

— Защо не шофирахте?

— Колата е в сервиза.

— О. А в неделя — какво си спомняте за неделята? Можете ли да ми кажете какво правихте? Можете ли наистина да ми кажете всичко за деня си, преди да се свестите в тоалетната на ферибота?

Теди можеше. Е, сигурно щеше да е в състояние, но проклетата тел в главата му дълбаеше отзад из окото му и в синусите.

Добре. Спомни си. Кажи му какво прави в неделя. Прибра се вкъщи от работа. Отиде в апартамента си на Бътънууд. Не, не. Не Бътънууд. Бътънууд изгоря до основи, когато Ледис го подпали. Не, не. Къде живееше? За бога. Можеше да види мястото. Така, така. Жилището на… жилището на… Касълмонт. Това е. Жилището на Касълмонт Авеню. Край водата.

Добре, добре. Отпусни се. Върна се в жилището на Касълмонт, вечеря, пи малко мляко и си легна. Нали така? Така.

Коули каза:

— Какво ще кажете за това? Имахте ли възможност да погледнете това?

Той побутна формуляра за приемането на Ледис през масата.

— Не.

— Не? — Той подсвирна. — Та вие дойдохте тук заради това. Ако занесете това парче хартия на сенатор Хърли, когато се върнете — доказателство за съществуването на шейсет и седми пациент, за когото твърдим, че нямаме сведения — можете да взривите това място.

— Вярно.

— По дяволите, да, вярно. А не сте могли да намерите време през последните двайсет и четири часа да му хвърлите един поглед?

— Повтарям, положението беше доста…

— Объркано, да. Разбирам. Е, погледнете го сега.

Теди хвърли поглед надолу към листа, и видя съответната информация за приемането на Ледис — име, възраст, дата на приемане. В мястото, отделено за коментар, прочете:

Пациентът е високоинтелигентен и страда от силни халюцинации. Известна склонност към насилие. Изключително нервен. Не показва разкаяние за престъплението си, защото отрича някога да е имало престъпление. Пациентът е измислил поредица от добре съчинени и силно фантастични разкази, които в този момент изключват вероятността да признае истината за действията си.

Подписът отдолу гласеше: „Д-р Лестър Шийхан“.

Теди каза:

— Звучи доста вярно.

— Доста вярно?

Теди кимна.

— По отношение на кого?

— Ледис.

Коули се изправи. Отиде до стената и смъкна един от чаршафите.

Там с големи главни букви, високи шест сантиметра, бяха написани четири имена:

ЕДУАРД ДАНИЕЛС — АНДРЮ ЛЕДИС

РЕЙЧЪЛ СОЛАНДО — ДОЛОРЕС ЧАННЪЛ

Теди зачака, но изглежда, че Коули също чакаше: цяла минута никой от двамата не каза и дума.

Накрая Теди каза:

— Предполагам, че има логика в думите ви.

— Погледнете имената.

— Виждам ги.

— Вашето име, името на пациент шейсет и седем, името на изчезналата пациентка, и името на жена ви.

— Ъ-хъ. Не съм сляп.

— Това е вашето правило на четиримата — каза Коули.

— Как така? — Теди разтърка силно слепоочието си, опитвайки се с масажиране да изкара онази тел оттам.

— Е, вие сте онзи, който е истински гений с кодовете. Вие ми кажете.

— Какво да ви кажа?

— Какво общо имат помежду си имената Едуард Даниелс и Андрю Ледис?

За миг Теди погледна името си и това на Ледис.

— И двете имат по тринайсет букви.

— Да, така е — каза Коули. — Имат. Нещо друго?

Теди се взираше и взираше.

— Не.

— О, хайде. — Коули свали бялата си престилка и я метна на облегалката на един стол.

Теди се опита да се съсредоточи: вече се уморяваше от тази евтина игричка.

— Не бързайте.

Теди се взря в буквите и ръбовете им се смекчиха.

— Виждате ли нещо? — каза Коули.

— Не. Не мога да видя нищо. Само тринайсет букви.

Коули тупна имената с опакото на ръката си:

— Хайде!

Теди поклати глава и почувства, че му се гади. Буквите подскочиха.

— Съсредоточете се.

— Съсредоточавам се.

— Какво общо имат помежду си тези букви? — каза Коули.

— Аз не… Тринайсет са. Тринайсет.

— Какво друго?

Теди се взря в буквите, докато се размазаха.

— Нищо.

— Нищо ли?

— Нищо — каза Теди. — Какво искате да кажа? Не мога да ви кажа това, което не знам. Не мога…

Коули изкрещя:

— Това са едни и същи букви.

Теди се прегърби напред и се опита да накара буквите да спрат да треперят.

— Какво?

— Това са едни и същи букви.

— Не.

— Имената са анаграми едно на друго.

Теди повтори:

— Не.

— Не? — Коули се намръщи и прокара ръка по реда. — Това са абсолютно едни и същи букви. Погледнете ги. Едуард Даниелс. Андрю Ледис. Същите букви. Вие имате дарба да разгадавате кодове, дори сте обмисляли идеята да се занимавате с разбиване на кодове през войната, нали? Кажете ми, че не виждате едни и същи тринайсет букви, когато погледнете тези две имена.

— Не! — Теди притисна очи с опакото на дланите си, като се опитваше да ги проясни — или да закрие светлината: не беше сигурен.

— „Не“, тоест, не са същите букви? Или „не“, тоест, не искате да са същите букви?

— Не може да са.

— Същите са. Отворете очи. Погледнете ги.

Теди отвори очи, но продължи да клати глава и потрепващите букви залитнаха на една, после на друга страна.

Коули плесна с опакото на ръката си по следващия ред.

— Тогава пробвайте това. „Долорес Чаннъл и Рейчъл Соландо“. И двете с по тринайсет букви. Искате ли да ми кажете какво общо имат те?

Теди знаеше какво вижда, но също така знаеше, че не е възможно.

— Не? И това ли не можете да схванете?

— Не може да бъде.

— Това е — каза Коули. — Отново същите букви. Анаграми едно на друго. Дойде тук за истината? Ето я твоята истина, Андрю.

— Теди — каза Теди.

Коули се взря отвисоко в него: лицето му отново се изпълни с лъжливо състрадание.

— Твоето име е Андрю Ледис — каза Коули. — Кой е шейсет и седмият пациент в болницата „Ашклиф“? Той — това си ти, Андрю.

22

— Глупости!

Теди изкрещя думата и крясъкът се издигна като ракета през главата му.

— Твоето име е Андрю Ледис — повтори Коули. — Беше въдворен тук със съдебна заповед преди двайсет и два месеца.

При тези думи Теди рязко вдигна ръка:

— Това е прекалено долно дори за вас.

— Погледни доказателствата. Моля те, Андрю. Ти…

— Не ме наричайте така.

— … постъпи тук преди две години, защото си извършил ужасно престъпление. Престъпление, което обществото не може да прости, но аз мога. Андрю, погледни ме.

Теди вдигна очи от ръката, която Коули беше протегнал, нагоре по ръката и по гърдите, и погледна Коули в лицето: сега очите на мъжа се бяха налели с онова фалшиво състрадание, онази имитация на благоприличие.

— Казвам се Едуард Даниелс.

— Не. — Коули поклати глава с израз на уморено примирение. — Твоето име е Андрю Ледис. Ти извърши нещо ужасно, и не можеш да си простиш, при никакви обстоятелства, затова се преструваш. Създал си наситена, сложна повествователна структура, в която ти си героят, Андрю. Ти убеждаваш себе си, че още си щатски шериф и си тук да работиш по случай. И разкриваш конспирация, което означава, че всичко, което ти кажем в обратния смисъл, подхранва фантазията ти, че заговорничим срещу теб. И може би бихме могли да пренебрегнем това, да те оставим да си живееш в твоя фантазен свят. Това би ми харесало. Ако беше безобиден, това би ми харесало много. Но ти си жесток, ти си много жесток. И поради военното си обучение и това относно прилагането на закона, си много добър в това. Ти си най-опасният пациент, който имаме тук. Не можем да те обуздаем. Беше решено… погледни ме.

Теди вдигна очи и видя Коули наполовина протегнал се през масата, с умолителен поглед.

— Беше решено, че ако не успеем да те върнем към нормалността — сега, точно сега — ще бъдат взети трайни мерки, за да се погрижим никога повече да не нараниш никого. Разбираш ли какво ти казвам?

За миг — дори не за цял миг, за една десета от мига — Теди почти му повярва.

После се усмихна.

— Хубаво представление разигравате, докторе. Кой е лошото ченге — Шийхан? — Той хвърли поглед към вратата. — Бих казал, че вече е крайно време да се появи.

— Погледни ме — каза Коули. — Погледни ме в очите.

Теди го направи. Бяха зачервени и замаяни от недоспиване. И още нещо. Какво беше? Теди издържа на погледа на Коули: изучаваше очите му. И тогава го осени — ако не знаеше, че има друга причина, щеше да се закълне, че Коули страда от разбито сърце.

— Слушай — каза Коули — аз съм всичко, което имаш. Аз съм всичко, което някога си имал. Слушам тази измислица вече от две години. Познавам всеки детайл, всяка гънка — кодовете, изчезналият партньор, бурята, жената в пещерата, зловещите експерименти във фара. Знам за Нойс и за измисления сенатор Хърли. Знам, че сънуваш Долорес през цялото време и коремът й тече и тя е подгизнала от вода. Знам за пъновете.

— Вие говорите пълни глупости — каза Теди.

— Откъде бих разбрал?

Теди започна да отмята доказателствата на треперещите си пръсти:

— Ям храната ви, пия кафето ви, пуша цигарите ви. По дяволите, взех три „аспирина“ от вас сутринта, когато пристигнах. После онази вечер ме дрогирахте. Седяхте там, когато се събудих. Оттогава не съм същият. Ето откъде започна всичко това. Онази нощ, след пристъпа ми на мигрена. Какво ми дадохте?

Коули се облегна назад. Направи гримаса, сякаш преглъщаше киселина, и се загледа към прозореца.

— Времето ми изтича — прошепна той.

— Какво?

— Времето — каза той меко. — Дадоха ми четири дни. Времето ми почти изтече.

— Тогава ме пуснете да си тръгна. Ще се върна в Бостън, ще подам оплакване в службата за военната полиция, но не се тревожете — сигурен съм, че при всичките ви влиятелни приятели наказанието няма да е голямо.

Коули каза:

— Не, Андрю. Почти останах без приятели. От осем години водя битка тук и везните се наклониха в полза на другата страна. Ще загубя. Ще загубя поста си, ще загубя средствата, които получавам. Заклех се пред целия борд на надзорниците, че мога да създам най-екстравагантния експеримент с игра на роли, който психиатрията е виждала, и той ще те спаси. Ще те върне обратно. Но ако съм грешил? — Очите му се разшириха и той рязко вдигна ръка към брадичката си, сякаш се опитваше да намести отново челюстта си. Отпусна ръка и погледна през масата към Теди: — Не разбираш ли, Андрю? Ако ти се провалиш, и аз ще се проваля. Ако аз се проваля, всичко свършва.

— Охо — каза Теди, — това е твърде лошо.

Отвън изкрякаха няколко чайки. Теди усещаше мириса на солта, слънцето и влажния, солен пясък.

Коули каза:

— Нека да пробваме това по друг начин — съвпадение ли е според теб, че Рейчъл Соландо, плод на собственото ти въображение между другото, има в името си същите букви като мъртвата ти съпруга и също като нея е убила децата си?

Теди се изправи и тръпките разлюляха ръцете му от раменете надолу.

— Жена ми не е убила децата си. Никога не сме имали деца.

— Никога не сте имали деца? — Коули се приближи до стената.

— Никога не сме имали деца, шибан глупак такъв.

— О, добре. — Коули смъкна друг чаршаф.

На стената зад чаршафа — диаграма на местопрестъпление, снимки на езеро, снимки на три мъртви деца. А после имената, написани със същите високи главни букви:

ЕДУАРД ЛЕДИС

ДАНИЕЛ ЛЕДИС

РЕЙЧЪЛ ЛЕДИС

Теди сведе очи и се втренчи в ръцете си: подскачаха, сякаш вече не бяха свързани с него. Ако можеше да стъпи на тях, щеше да го направи.

— Твоите деца, Андрю. Нима ще застанеш там и ще отречеш, че някога са живели? Нима ще го сториш?

Теди посочи към него през стаята с тресяща се ръка:

— Това са децата на Рейчъл Соландо. Това е диаграмата от местопрестъплението на къщата на Рейчъл Соландо край езерото.

— Това е твоята къща. Отидохте там, защото лекарите го предложиха заради жена ти. Помниш ли? След като тя случайно подпали предишния ви апартамент? Измъкнете я от града — казаха те, — осигурете й по-пасторална обстановка. Може би състоянието й ще се подобри.

— Тя не беше болна.

— Тя беше душевноболна, Андрю.

— Спрете да ме наричате така, по дяволите. Не е била душевноболна.

— Жена ти страдаше от клинична депресия. Бяха й поставили диагноза „маниакалнодепресивно разстройство“. Тя беше…

— Не беше — каза Теди.

— Беше склонна към самоубийство. Нараняваше децата. Ти отказваше да го видиш. Казваше си, че е слаба. Казваше си, че нормалността е избор, и че всичко, което тя трябва да направи, е да си спомни своите отговорности. Към теб. Към децата. Ти пиеше и пиянството ти се влошаваше. Ти плаваше в собствената си черупка. Не се свърташе вкъщи. Пренебрегваше всички признаци. Пренебрегваше онова, което ти казваха учителите, енорийският свещеник, собственото й семейство.

— Жена ми не е била ненормална!

— И защо? Защото ти беше объркан.

— Жена ми не беше…

— Единствената причина, поради която тя някога изобщо посети психиатър, беше, че се опита да се самоубие и в крайна сметка се озова в болницата. Дори ти не можеше да контролираш това. И ти казаха, че е опасна за самата себе си. Казаха ти…

— Никога не сме посещавали психиатър!

— … че тя представлява опасност за децата. Предупреждаваха те отново и отново.

— Никога не сме имали деца. Говорехме за това, но тя не можеше да забременее.

Господи! Усещаше главата си, сякаш някой набиваше в нея стъкло с точилка.

— Ела тук — каза Коули. — Наистина. Приближи се и погледни имената върху тези снимки от местопрестъплението. Ще ти е интересно да узнаеш…

— Можете да ги фалшифицирате. Можете да си измислите ваши…

— Ти сънуваш. Сънуваш през цялото време. Не можеш да престанеш да сънуваш, Андрю. Ти ми разказа за тях. Имал ли си напоследък някакви сънища с двете момчета и момиченцето? Хм? Момиченцето водило ли те е до надгробния ти камък? Ти си „лош моряк“, Андрю. Знаеш ли какво означава това? Означава, че си лош баща. Ти не изигра ролята на навигатор за тях, Андрю. Не ги спаси. Искаш ли да поговориш за пъновете? Хм? Приближи се тук и ги погледни. Кажи ми, че те не са децата от сънищата ти.

— Глупости.

— Погледни тогава. Ела тук и погледни.

— Дрогирате ме, убивате партньора ми, казвате, че никога не е съществувал. Ще ме затворите тук под ключ, защото знам какво правите. Знам за експериментите. Знам какво давате на шизофрениците, колко щедро използвате лоботомиите, известно ми е пълното ви незачитане на Нюрнбергския кодекс. Мамка му, по следите ви съм, докторе.

— Така ли? — Коули се облегна на стената и скръсти ръце. — Моля те, просветли ме. През последните дни ти командваш парада тук. Получил си достъп до всяко ъгълче на това заведение. Къде са нацистките лекари? Къде са сатанинските операционни зали?

Той се приближи отново до масата и за миг се консултира с бележките си:

— Още ли вярваш, че ние промиваме мозъците на пациентите, Андрю? Че си служим с продължаващ десетилетия експеримент, за да създадем — как ги нарече веднъж? О, ето го — призрачни войници? Убийци? — Той се засмя. — Искам да кажа, трябва да ти призная, Андрю — дори в тези дни на бушуваща параноя, твоите фантазии обират точките.

Теди насочи към него тресящ се пръст:

— Вие сте експериментална болница с радикални подходи…

— Да, така е.

— Приемате само най-жестоките пациенти.

— Отново вярно. С едно възражение — най-жестоките и най-податливите на халюцинации.

— И вие…

— Ние какво?

— Експериментирате.

— Да! — Коули плесна с ръце и бързо се поклони. — Признавам се за виновен по обвинението.

— Оперативно.

Коули вдигна пръст:

— А, не. Съжалявам. Не експериментираме с операции. Това се използва като последно отчаяно средство, а последното средство винаги се прилага въпреки изключително гръмките ми възражения. Аз обаче съм сам и дори аз не мога да променя за една нощ практика, утвърдена от десетилетия.

— Лъжете.

Коули въздъхна:

— Покажете ми едно доказателство, че теорията ви може да издържи. Само едно.

Теди не каза нищо.

— А вие отказахте да реагирате на всички доказателства, които представих аз.

— Защото това изобщо не са доказателства. Скалъпени са.

Коули притисна ръце една към друга и ги вдигна към устните си като за молитва.

— Пуснете ме да се махна от този остров — каза Теди — Като федерално назначен служител на закона, настоявам да ме оставите да си тръгна.

Коули затвори очи за миг. Когато ги отвори, бяха по-ясни и по-сурови.

— Добре, добре. Хванахте ме натясно, шерифе. Ще бъда снизходителен към вас.

Вдигна от пода куфарче от мека кожа, разкопча закопчалките, отвори го и метна пистолета на Теди на масата.

— Това е вашият пистолет, нали?

Теди се втренчи в него.

— На ръкохватката са гравирани вашите инициали, нали?

Теди примижа към оръжието: в очите му имаше пот.

— Да или не, шерифе? Това вашият пистолет ли е?

Видя вдлъбнатината в цевта от деня, когато Филип Стакс стреля по него и вместо това уцели оръжието, а в края на краищата Стакс беше застрелян от собствения си рикоширал куршум. Видя инициалите „Е. Д.“, гравирани на дръжката — подарък от централното управление, след като надви в стрелбата Брек в Мейн. А после, в долния край на предпазителя на спусъка, металът беше издраскан и доста изтъркан от онзи случай, когато беше изпуснал оръжието по време на едно преследване в Сейнт Луис през зимата на четирийсет и девета.

— Това вашият пистолет ли е?

— Да.

— Вземете го, шерифе. Уверете се, че е зареден.

Теди погледна оръжието, погледна отново към Коули.

— Давайте, шерифе. Вдигнете го.

Теди вдигна пистолета от масата и той потрепери в ръката му.

— Зареден ли е? — попита Коули.

— Да.

— Сигурен ли сте?

— Усещам тежестта.

Коули кимна:

— Тогава стреляйте. Защото това е единственият начин, по който ще се махнете от този остров.

Теди се опита да овладее ръката си с другата, но тя също се тресеше. Пое си дъх няколко пъти, изпусна го бавно, като се прицели със запотени очи и въпреки треперенето на тялото си, и видя Коули от другата страна на мерника, най-много на два фута, но се накланяше нагоре-надолу и настрани, сякаш и двамата стояха на лодка в открито море.

— Имате пет секунди, шерифе.

Коули вдигна телефона от радиостанцията, завъртя ръчката и Теди го загледа как вдига телефона към устата си.

— Вече са три секунди. Дръпнете този спусък или ще останете на този остров до смъртта си.

Теди усещаше тежестта на оръжието. Въпреки треперенето, имаше шанс, ако се възползваше от този шанс сега. Ако убиеше Коули, ако убиеше всеки, който го чакаше навън…

Коули каза:

— Надзирател, можете да го пратите горе.

И зрението на Теди се проясни и треперенето му намаля до леки вибрации и той погледна надолу по цевта, докато Коули прибираше телефона.

На лицето на Коули имаше странно изражение, сякаш едва сега му хрумна, че Теди може и да са му останали нужните способности да се справи с това.

И Коули вдигна ръка.

Каза:

— Добре, добре.

И Теди го застреля право в гърдите.

После повдигна ръце и застреля Коули в лицето.

С вода.

Коули се намръщи. После примигна няколко пъти. Извади кърпичка от джоба си.

Вратата се отвори зад Теди, и той се завъртя в стола си и се прицели, когато в стаята влезе един мъж.

— Не стреляй — каза Чък. — Забравих да си сложа дъждобрана.

23

Коули си изтри лицето с кърпичката и си седна отново на мястото, а Чък заобиколи масата и отиде до Коули, а Теди преобърна пистолета в дланта си и се втренчи в него.

Погледна през масата, докато Чък сядаше, и забеляза, че носи бяла престилка.

— Мислех, че си мъртъв — каза Теди.

— Не — каза Чък.

Изведнъж му беше трудно да изрича думите. Усещаше, че е склонен да заеква точно както беше предсказала лекарката.

— Аз… аз… бях… бях готов да умра, за да те измъкна оттук. Аз… — Пусна пистолета на масата и почувства как цялата сила се изцежда от тялото му. Падна в стола си, неспособен да продължи.

— Искрено съжалявам за това — каза Чък. — Д-р Коули и аз се измъчвахме заради това в продължение на седмици, преди да вкараме това в играта. Никога не съм искал да оставя у теб чувството, че си предаден, или да ти причиня неоправдана болка. Трябва да ми повярваш. Но бяхме сигурни, че нямаме алтернатива.

— В този случай се надпреварвахме с времето — каза Коули. — Това беше последното ни отчаяно усилие да те върнем обратно, Андрю. Радикална идея, дори за това място, но се надявах, че ще проработи.

Теди избърса потта в очите си и накрая я размаза там. Погледна през замъгленото петно към Чък.

— Кой си ти? — попита.

Чък протегна ръка през масата:

— Д-р Лестър Шийхан — каза той.

Теди остави ръката да виси във въздуха и накрая Шийхан я отдръпна.

— Значи — каза Теди и шумно пое през ноздрите си мокър въздух — ме оставихте да повтарям как трябва да намерим д-р Шийхан, когато вие… вие сте били Шийхан.

Шийхан кимна.

— Наричахте ме „шефе“. Разказвахте ми шеги. Непрекъснато ме занимавахте. Държахте ме под око през цялото време, така ли е, Лестър?

Погледна към него през масата и Шийхан се опита да издържи на погледа му, но не успя, сведе очи към вратовръзката си и я пусна върху гърдите си.

— Трябваше да те държа под око, да се погрижа да си в безопасност.

— В безопасност — каза Теди. — Значи това напълно оправя всичко. Прави го морално.

Шийхан пусна вратовръзката си.

— Познаваме се от две години, Андрю.

— Това не ми е името.

— Две години. Аз съм твоят психиатър. Две години. Погледни ме. Нима дори не ме разпознаваш?

Теди избърса потта от очите си с маншета на сакото, този път те се проясниха и той погледна през масата към Чък. Добрият стар Чък с непохватността, с която държеше огнестрелни оръжия и тези ръце, които не отговаряха на професионалните изисквания, защото не бяха ръце на ченге. Бяха ръце на лекар.

— Ти ми беше приятел — каза Теди. — Доверих ти се. Разказах ти за жена си. Говорих ти за баща си. Слязох по една шибана скала да те търся. Наблюдаваше ли ме тогава? Пазеше ли ме тогава? Ти ми беше приятел, Чък. О, съжалявам. Лестър.

Лестър запали цигара и Теди беше доволен да види, че и неговите ръце трепереха. Не много. Далеч не толкова силно като тези на Теди, и треперенето спря веднага щом си запали цигарата и метна кибритената клечка в един пепелник. Но все пак…

Надявам се и ти да го имаш — помисли си Теди. Каквото и да е.

— Да — каза Шийхан (и Теди трябваше да си напомни да не мисли за него като за Чък) — грижех се да си в безопасност. Да, изчезването ми беше част от фантазията ти. Но идеята беше да видиш формуляра за приемането на Ледис на пътя, не надолу под брега. Изпуснах го от скалния нос погрешка. Просто го изваждах от задния си джоб, и вятърът го духна и той отлетя. Слязох да го търся, защото знаех, че ако аз не го направя, ти ще го сториш. И застинах. Точно под ръба на онзи скален нос. Двайсет минути по-късно, ти падаш точно пред мен. Искам да кажа, на крачка. Почти се пресегнах и те хванах.

Коули прочисти гърло:

— Едва не отменихме операцията, когато те видяхме да слизаш по онази скала. Може би трябваше да го направим.

— Едва не я отменихте. — Теди потисна кикота си с юмрук.

— Да — каза Коули. — Едва не я отменихме. Това беше постановка, Андрю. Беше…

— Казвам се Теди.

— … пиеса. Ти я написа. Ние ти помогнахме да я поставиш. Но пиесата нямаше да сработи, ако нямаше край, и краят винаги беше как ти стигаш до фара.

— Удобно — каза Теди и огледа стените.

— Ти ни разказваш тази история вече от почти две години. Как си дошъл тук да намериш изчезнала пациентка и си се натъкнал на нашите вдъхновени от Третия райх хирургични експерименти и вдъхновеното от Съветския съюз промиване на мозъци. Как пациентката Рейчъл Соландо убила децата си точно по същия начин, както твоята съпруга е убила вашите. Как точно когато си се доближил до разкритието, партньорът ти — и не си ли възхитен от името, което му даде? Чък Аул. Искам да кажа, за бога, кажи го няколко пъти бързо. Това е просто още една от твоите шеги, Андрю — партньорът ти бил отведен и ти си останал да се грижиш сам за себе си, но ние сме се добрали до теб. Дрогирали сме те. И си бил въдворен тук, преди да успееш да се върнеш и да разкажеш тази история на твоя въображаем сенатор Хърли. Искаш ли да ти кажа имената на настоящите сенатори от щата Ню Хампшир, Андрю? Имам ги тук.

— Фалшифицирали сте всичко това? — каза Теди.

— Да.

Теди се разсмя. Разсмя се толкова силно, колкото не се беше смял от смъртта на Долорес насам. Разсмя се и чу гръмкия звук на смеха, а ехото му се накъдри и се присъедини към потоците, които още се лееха от устата му, и се размъти, покри стените като сапунена пяна и се разпростря като атомна гъба в пръските вода.

— Как се прави фалшив ураган? — попита той и плесна по масата. — Кажете ми това, докторе.

— Не може да се имитира ураган — каза Коули.

— Не — каза Теди, — не може. — И отново плесна по масата.

Коули погледна ръката му, после вдигна поглед към очите му.

— Но от време на време можеш да предвидиш някой, Андрю. Особено на остров.

Теди поклати глава: чувстваше, че на лицето му още бе залепена широка усмивка, още докато топлотата й замираше, още докато тя вероятно изглеждаше глупава и слаба.

— Никога не се предавате.

— За твоята измислица бурята беше много важна — каза Коули. — Изчакахме такава.

Теди каза:

— Лъжи.

— Лъжи? Обясни анаграмите. Обясни как така децата в тези представи — деца, които никога не си виждал, ако са били на Рейчъл Соландо — са същите деца в твоите сънища. Обясни, Андрю, откъде се сетих да ти кажа, когато влезе през тази врата: „Скъпи, защо си целият мокър?“ Смяташ ли, че мога да чета мисли?

— Не — каза Теди. — Мисля, че бях мокър.

За миг Коули изглеждаше, сякаш главата му ще се изстреля от врата. Той си пое продължително дъх, сгъна ръце и се наведе навътре към масата.

— Пистолетът ти беше пълен с вода. Твоите кодове? Те се издават сами, Андрю. Ти играеш шеги на самия себе си. Погледни онзи в тефтерчето си. Последният. Погледни го. Девет букви. Три реда. Би трябвало да е фасулска работа да го разбиеш.

Погледни го.

Теди погледна надолу към страницата.

13 (М)-21(У)-25(И)-18(Р)-1(А)-5(Е)-8(Х)-15(О)-9(И)

— Времето ни изтича — каза Лестър Шийхан. — Моля те, разбери, всичко се променя. Психиатрията. От известно време тя води своя собствена война и ние губим.

М-У-Р-А-Е-Х-О-И

— Да? — каза разсеяно Теди. — И кои са тези „ние“?

Коули каза:

— Хора, които вярват, че до ума не се стига чрез шишове за лед в мозъка или големи дози опасни лекарства, а чрез искрено преценяване на аз-а.

— Искрено преценяване на аз-а — повтори Теди. — Хей, това си го бива.

Три реда — беше казал Коули. Вероятно по три букви на ред.

— Слушай ме — каза Шийхан. — Ако се провалим тук, сме загубени. Не само с теб. Точно сега балансът на силите е в ръцете на хирурзите, но това бързо ще се промени. Контрола ще поемат фармацевтите, а това няма да е по-малко варварство. Само ще изглежда така. Същото зомбиране и складиране, които се случват сега, ще продължат под по-приемлив за обществото облик. Тук, на това място, то се свежда до теб, Андрю.

— Казвам се Теди. Теди Даниелс.

Теди предположи, че първият ред вероятно гласи „вие“.

— Нахринг е запазил операционна зала на твое име, Андрю.

Теди вдигна поглед от листа.

Коули кимна:

— Имахме четири дни да се справим с това. Ако се провалим, ще бъдеш подложен на операция.

— Операция за какво?

Коули погледна Шийхан. Шийхан гледаше замислено цигарата си.

— Операция за какво? — повтори Теди.

Коули отвори уста да заговори, но Шийхан го прекъсна, с изтощен глас:

— Трансорбитална лоботомия.

При тези думи Теди примигна, погледна отново към листа и намери втората дума: „ние“.

— Точно като Нойс — каза той. — Предполагам, ще ми кажете, че и той не е тук.

— Той е тук — каза Коули. — И голяма част от историята, която ти разказа на д-р Шийхан за него, е вярна, Андрю. Но той никога не се е връщал в Бостън. Никога не си го срещал в някакъв затвор. Той е тук от август хиляда деветстотин и петдесета. Наистина стигна до момента, в който го прехвърлиха от отделение В и му се довериха достатъчно, за да живее в отделение А. Но после ти го нападна.

Теди вдигна поглед от последните три букви:

— Аз какво?

— Нападна го. Преди две седмици. Едва не го уби, по дяволите.

— За какво ми е да правя това?

Коули хвърли поглед към Шийхан.

— Защото той те нарече „Ледис“ — каза Шийхан.

— Не, не е. Видях го вчера и той…

— Той какво?

— Не ме нарече „Ледис“, това е дяволски сигурно.

— Не? — Коули отвори рязко тефтера си. — Имам запис на разговора ви. Кажи ми дали това ти звучи познато. — Той намести очилата си, с глава, наведена към страницата. — Тук цитирам: „Тук става дума за теб. И Ледис, винаги е ставало дума само за това. Аз бях случайност. Аз просто се изпречих на пътя.“

Теди поклати глава:

— Той не ме нарича „Ледис“. Изместили сте ударението. Той казваше, че тук става дума „теб“ — с което имаше предвид мен — и Ледис.

Коули се подсмихна:

— Наистина си те бива.

Теди се усмихна:

— Аз си мислех същото за вас.

Коули погледна надолу към преписа на разговора:

— Какво ще кажеш за това. — Помниш ли как попита Нойс какво е станало с лицето му?

— Разбира се. Попитах го кой е отговорен за това.

— Точните ти думи бяха: „Кой го направи?“ Това звучи ли ти правдоподобно?

Теди кимна.

— А Нойс отговори — тук отново цитирам: „Ти го направи“.

Теди каза:

— Вярно, но…

Коули го гледаше внимателно, сякаш наблюдаваше насекомо под стъкло:

— Да?

— Той говореше като…

— Слушам.

На Теди му беше трудно да накара думите да се свържат в нишки, да се движат в една линия като закрити товарни вагони.

— Казваше — заговори той бавно, обмислено, — че неуспехът ми да направя така, че да го докарат обратно тук довел, непряко, до това, че го пребили. Не казваше, че аз съм го пребил.

— Той каза: „Ти направи това“.

Теди сви рамене:

— Да, но ние тълкуваме по различен начин какво означава това.

Коули обърна една страница:

— Тогава какво ще кажеш за това? Пак думи на Нойс — „Те знаеха. Не го ли проумяваш? Всичко, което беше намислил. Целият ти план. Това е игра. Хитро инсценирана пиеса. Всичко това е за теб.“

Теди се облегна назад:

— Всички тези пациенти, всички тези хора, които според вашите твърдения познавам от две години, и никой от тях не ми каза и дума, докато изпълнявах своя, хм, маскарад през последните четири дни?

Коули затвори тефтера:

— Свикнали са с това. Вече от година показваш онази пластмасова значка. Отначало си помислих, че това е ценен тест — да ти я дам и да видя как ще реагираш. Но ти побягна с нея по начин, който никога не бих могъл да предвидя. Хайде. Отвори си портфейла. Кажи ми дали е пластмасова или не, Андрю.

— Оставете ме да довърша кода.

— Почти си приключил. Още три букви. Искаш ли помощ, Андрю?

— Теди.

Коули поклати глава:

— Андрю. Андрю Ледис.

— Теди.

Коули го загледа как подрежда буквите на листа.

— Какво пише?

Теди се засмя.

— Кажи ни.

Теди поклати глава.

— Не, моля те, сподели го с нас.

Теди каза:

— Вие сте направили това. Вие сте оставили тези кодове. Вие сте измислили името „Рейчъл Соландо“, като сте използвали името на жена ми. Всичко това е ваше дело.

Коули заговори бавно, с отмерен тон:

— Какво гласи последният код?

Теди обърна тефтера така, че да могат да го видят:

ти

си

той

— Доволни ли сте? — каза Теди.

Коули се изправи. Изглеждаше изтощен. Изопнат до крайност. Заговори с тон на отчаяние, който Теди не беше чувал преди:

— Надявахме се. Надявахме се, че можем да те спасим. Заложихме репутацията си. А сега ще се разчуе, че сме позволили на един пациент да разиграе най-голямата си заблуда, и всичко, което сме получили в замяна, са били няколко ранени пазачи и една изгорена кола. Не ме тревожи професионалното унижение. — Той се загледа през малки квадратен прозорец. — Може би съм надрасъл това място. Или то е станало твърде малко за мен. Но някой ден, шерифе, и този ден не е далече, с помощта на лекарства ще извличаме човешки опит направо от самия човешки опит. Разбирате ли това?

Теди не го удостои с никакво изражение.

— Всъщност не.

— Предполагам, че не бихте го разбрали. — Коули кимна, скръсти ръце на гърдите си и за момент в стаята настъпи тишина, ако не се броеше бризът и прибоят на океана. — Вие сте удостоен с много награди войник, изключително добре обучен в близък бой. Откакто сте тук, наранихте осем пазачи, без да включвам двамата днес, четирима пациенти и петима санитари.

Д-р Шийхан и аз се борихме за вас толкова дълго и толкова упорито, колкото можахме. Но повечето от клиничния персонал и всички от контролния персонал настояват да покажем резултати, или в противен случай да ви приведем в безпомощно състояние.

Той се отдели от перваза на прозореца, наведе се през масата и фиксира Теди с тъжния си, мрачен поглед.

— Това беше последният ни дъх, Андрю. Ако не приемеш факта за това, кой си и какво си направил, ако не направиш усилие да изплуваш към нормалността, не можем да те спасим.

Той протегна ръка на Теди.

— Вземи я — каза той, и гласът му беше дрезгав. Моля те, Андрю? Помогни ми да те спася.

Теди стисна ръката. Стисна я здраво. Даде на Коули най-прямото си ръкостискане, най-прямия си поглед. Усмихна се.

Каза:

— Престанете да ме наричате Андрю.

24

Отведоха го в отделение В, окован във вериги.

Щом го вкараха вътре, го отведоха долу в сутерена, където мъжете му крещяха от килиите си. Обещаваха да го наранят. Обещаваха да го изнасилят. Един се зарече, че ще го овърже като прасе и ще изяде пръстите на краката му един по един.

Макар да беше все така окован, от двете му страни стояха пазачи, докато в килията влезе една сестра и инжектира нещо в ръката му.

Имаше ягодовочервена коса и миришеше на сапун, и Теди долови дъха й, когато тя се наведе към него да постави инжекцията, и я позна.

— Вие се престорихте на Рейчъл — каза той.

Тя каза:

— Дръжте го.

Пазачите го сграбчиха за раменете и изпънаха ръцете му.

— Вие бяхте. С боядисана коса. Вие сте Рейчъл.

Тя каза: „Не мърдайте“, и заби иглата в ръката му.

Улови погледа й:

— Вие сте отлична актриса. Искам да кажа, наистина ме заблудихте, всичките ония приказки за скъпия ви, мъртъв Джим. Много убедително, Рейчъл.

Тя свали очи от неговите.

— Аз съм Емили — каза тя и измъкна иглата. — Спете сега.

— Моля ви — каза Теди.

Тя спря на вратата на килията и погледна назад към него.

— Вие бяхте — каза той.

Кимването не дойде от брадичката й — дойде от очите й — леко, насочено надолу потрепване — а после тя му отправи такава печална усмивка, че му се прииска да я целуне по косата.

— Лека нощ — каза тя.

Той изобщо не почувства кога пазачите му свалиха веригите, изобщо не ги видя да си тръгват. Звуците от другите килии замряха и въздухът най-близо до лицето му стана кехлибарен и той изпита чувството, че лежи по гръб в средата на мокър облак и краката и ръцете му са се превърнали в гъби.

И засънува.

И в сънищата му той и Долорес живееха в къща край езеро.

Защото се беше наложило да напуснат града.

Защото градът беше зъл и жесток.

Защото тя беше подпалила апартамента им на Бътънууд.

В опит да го прочисти от призраците.

Сънуваше любовта им като стомана, неуязвима за огън или дъжд или за ударите на чукове.

Сънуваше, че Долорес е луда.

И неговата Рейчъл му каза една вечер, когато той беше пиян, но не толкова пиян, че да не успее да й прочете приказка преди лягане, неговата Рейчъл му каза:

— Татко?

Той каза:

— Какво, миличка?

— Понякога мама ме гледа странно.

— Как странно?

— Просто странно.

— Смешно ли?

Тя поклати глава.

— Не?

— Не — каза тя.

— Е, добре, как те гледа тогава?

— Сякаш я натъжавам много силно.

И той й подпъхна завивките, целуна я за лека нощ и зарови нос в шията й, и й каза, че тя не натъжава никого. Не би го направила, не би могла. Никога.

Друга нощ, той дойде в леглото и Долорес разтриваше белезите на китките си и го гледаше от леглото, и каза:

— Когато отидеш на онова друго място, част от теб не се връща.

— Кое друго място, скъпа? — Той сложи часовника си на нощното шкафче.

— А онази част от теб, която се връща? — Тя прехапа устна и имаше вид, сякаш се канеше да стовари и двата си юмрука право в лицето си. — Не би трябвало да се връща.

Тя мислеше, че месарят на ъгъла е шпионин. Каза, че й се усмихвал, докато от сатъра му капела кръв, и беше сигурна, че той знае руски.

Каза, че понякога чувствала как онзи сатър се забива в гърдите й.

Малкият Теди му каза веднъж, когато бяха във Фенуей парк и гледаха бейзболния мач:

— Бихме могли да живеем тук.

— Ние наистина живеем тук.

— Искам да кажа, в парка.

— Какво му е лошото на мястото, където живеем сега?

— Твърде много вода.

Теди отпи от плоската си бутилка. Погледна замислено сина си. Беше високо и силно момче, но се разплакваше твърде бързо за момче на неговата възраст и лесно се плашеше. Така растяха децата в днешни дни — твърде облагодетелствани и мекушави в една бързо развиваща се икономика. На Теди му се искаше майка му да беше още жива, за да може да научи внуците си, че трябва да станеш издръжлив и силен. На света не му пукаше. Той не даряваше благодат. Той отнемаше.

Тези уроци можеха да бъдат предадени и от мъж, разбира се, но можеха да бъдат трайно внушени единствено от жена.

Долорес обаче им пълнеше главите с блянове, фантазии, водеше ги на кино твърде често, а също и на цирк и карнавали.

Той отпи отново от плоското си шише и се обърна към сина си:

— Твърде много вода. Нещо друго?

— Не, сър.

Той й казваше:

— Какво не е наред? Какво не правя? Какво не ти давам? Как мога да те направя щастлива?

А тя казваше:

— Щастлива съм.

— Не, не си. Кажи ми какво трябва да направя. Ще го направя.

— Добре съм.

— Толкова се ядосваш. А ако не си разгневена, си твърде щастлива, изпадаш в еуфория.

— Какво?

— Това плаши децата, плаши мен. Не си добре.

— Добре съм.

— Тъжна си през цялото време.

— Не — казваше тя. — Това си ти.

Той разговаря със свещеника и свещеникът ги посети един-два пъти. Разговаря със сестрите й и по-възрастната, Дилайла, пристигна веднъж от Вирджиния за една седмица, и това сякаш помогна за малко.

И двамата избягваха всякакъв намек за лекари. Лекарите бяха за лудите. Долорес не беше луда. Беше просто напрегната.

Напрегната и тъжна.

Теди сънува, че тя го събуди една нощ и му каза да си вземе пистолета. Месарят бил в къщата им, каза тя. Долу в кухнята. Говорел на руски по техния телефон.

Онази нощ на тротоара пред „Коконът Гроув“, докато се навеждаше навътре в таксито, и лицето му беше само на сантиметър от нейното…

Беше погледнал вътре и си беше помислил:

Познавам те. Познавал съм те цял живот. Чаках. Чаках да се появиш. Чаках през всичките тези години.

Познавал съм те още в утробата.

Беше просто това.

Не изпитваше типичното за войниците отчаяно желание да прави секс с нея, преди да отпътува, защото в онзи момент знаеше, че ще се върне от войната. Щеше да се върне, защото не беше възможно боговете да подредят звездите така, че да можеш да срещнеш другата половинка от душата си, а после да ти я отнемат.

Наведе се навътре в колата и й каза това.

И каза: „Не се тревожи. Ще се върна у дома.“

Тя докосна лицето му с пръст: — Ще го направиш, нали?

Сънуваше, че се прибира в къщата край езерото.

Беше ходил в Оклахома. Беше прекарал две седмици, преследвайки един тип от доковете на Южен Бостън до Тълса с около десет междинни спирания, като винаги изоставаше на половин стъпка от онзи, докато накрая буквално се сблъска с него, докато излизаше от мъжката тоалетна на една бензиностанция.

Върна се в къщата в единайсет сутринта, признателен, че беше делничен ден и момчетата бяха на училище, и чувстваше пътя с костите си, и изпитваше смазващ копнеж по собствената си възглавница. Влезе в къщата и се провикна към Долорес, докато си наливаше двоен скоч, и тя влезе от задния двор и каза: „Нямаше достатъчно“.

Той се обърна с питието си в ръка и попита: „От кое, скъпа?“, и забеляза, че тя беше мокра, сякаш току-що беше излязла изпод душа, само дето носеше стара тъмна рокля с избеляла щампа на цветя. Беше боса и водата капеше от косата и от роклята й.

— Скъпа — каза той, — защо си цялата мокра?

Тя каза: „Нямаше достатъчно“, и сложи на плота една бутилка. „Още съм будна.“

И отново излезе навън.

Теди я видя да върви към остъкления балкон, като правеше дълги, лъкатушещи крачки и се олюляваше. И той остави питието си на плота, вдигна бутилката и видя, че това бе лауданумът, който докторът беше предписал след престоя й в болницата. Ако му се наложеше да пътува, Теди отмерваше и разпределяше броя супени лъжици, от които смяташе, че тя ще има нужда, докато го няма, и ги добавяше в малка бутилка в аптечката й. После вземаше бутилката и я заключваше в мазето.

В тази бутилка имаше дози за шест месеца, а тя я беше пресушила.

Видя я да се препъва нагоре по стъпалата на остъкления балкон, да пада на колене и да се изправя отново.

Как беше успяла да се добере до бутилката? Ключалката на шкафчето в мазето не беше обикновена. Дори силен човек с клещи не можеше да свали тази ключалка. Невъзможно беше да я е отворила, а единственият ключ беше в Теди.

Загледа я как сяда на люлката на средата на остъкления балкон и погледна бутилката. Спомни си как стоеше точно тук в нощта на заминаването си, как добави чаените лъжички в бутилката в аптечката, как наля за себе си един-два пръста ръжено уиски, как се загледа към езерото, сложи по-малката бутилка в аптечката, качи се горе да се сбогува с децата, върна се долу, когато телефонът иззвъня, и беше провел разговора с централата, беше си грабнал палтото и чантата с дрехи за един ден, беше целунал Долорес на вратата и се бе отправил към колата си…

… и беше оставил по-голямата бутилка на кухненския плот.

Излезе през остъклената врата, прекоси моравата до остъкления балкон и тръгна нагоре по стълбите, и тя го гледаше как идва, мокра до кости, единият й крак се поклащаше, докато люлееше люлката напред-назад под ленив наклон.

Той каза:

— Скъпа, кога изпи всичко това?

— Тази сутрин. — Тя му се изплези, а после му се усмихна сънливо и вдигна поглед към украсения с извивки таван. — Обаче не беше достатъчно. Не мога да спя. Просто искам да спя. Прекалено съм уморена.

Той видя пъновете, които се носеха в езерото зад нея, и знаеше, че не са пънове, но извърна очи, погледна отново съпругата си.

— Защо с уморена?

Тя сви рамене, като отпусна ръце до тялото си.

— Уморена съм от всичко това. Толкова уморена. Просто искам да си ида у дома.

— Ти си у дома.

Тя посочи към тавана:

— Онзи дом — каза тя.

Теди се загледа отново към онези пънове, които се преобръщаха леко във водата.

— Къде е Рейчъл?

— На училище.

— Скъпа, тя е твърде малка за училище.

— Не и моето училище — каза жена му и му се озъби.

И Теди изпищя. Изпищя толкова високо, че Долорес падна от люлката и той скочи над нея и прескочи парапета в задната част на остъкления балкон и хукна с писъци: пищеше: „Господи“, пищеше: „не“, пищеше: „моля те“, пищеше: „не моите дечица“, пищеше: „Господи“, и пищеше неистово.

И той се гмурна във водата. Спъна се и падна напред по лице, и потъна, и водата го покри като олио, и той заплува все напред и напред и излезе точно по средата им. На трите пъна. Неговите дечица.

Едуард и Даниел бяха с лице надолу, но Рейчъл беше по гръб, очите й бяха отворени и втренчени нагоре към небето, в зениците й се бе отпечатало отчаянието на майка й, погледът й търсеше облаците.

Изнесе ги един по един и ги положи на брега. Беше внимателен с тях. Държеше ги здраво, но нежно. Усещаше костите им. Галеше ги по бузите. Галеше ги по раменете и по ребрата, по краката и по стъпалата. Целуваше ги много пъти.

Падна на колене и заповръща, докато гърдите му започнаха да горят, а стомахът му беше оголен.

Върна се и скръсти ръцете им на гърдите, и забеляза, че по китките на Даниел и Рейчъл имаше следи от въжета, и разбра, че Едуард е умрял пръв. Другите двама бяха чакали, чувайки всичко, знаейки, че тя ще се върне за тях.

Той отново целуна всяко от децата си по двете бузи и по челата и затвори очите на Рейчъл.

Дали бяха ритали в ръцете й, докато ги е носела към водата? Дали бяха пищели? Или си бяха отишли, омекнали и стенещи, примирени със съдбата си?

Върна се и скръсти ръцете им на гърдите и отново целуна всеки по двете бузи и по челото, и затвори очите на Рейчъл.

Видя жена си във виолетовата й рокля в нощта, когато се беше запознал с нея, и видя изражението на лицето й в онзи първи момент, когато я видя, онзи поглед, в който се беше влюбил. Мислеше си, че е било само заради роклята, заради това, че се чувстваше несигурна да носи такава хубава рокля в такъв изтънчен клуб. Но не беше това. Беше ужас, едва потиснат, и си беше винаги там. Беше ужас от външния свят — от влаковете, от бомбите, от трещящите трамваи и пневматичните чукове, от тъмните авенюта и руснаците, от подводниците и от кръчмите, пълни с гневни мъже, океани, пълни с акули. Азиатци, носещи червени книжки в едната ръка и пушки — в другата.

Тя се страхуваше от всичко това и от още толкова много неща, но онова, което я ужасяваше най-много, беше вътре в нея — като насекомо с неестествена интелигентност, което бе живяло в мозъка й през целия й живот, като си беше играло с него, беше цвърчало из него, беше изтръгвало жиците му, както си иска.

Теди остави децата си и остана да седи дълго на пода на остъкления балкон, като я гледаше как се люлее, и най-лошото от всичко беше колко много я обичаше. Ако можеше да пожертва собствения си разсъдък, за да възстанови нейния, щеше да го стори. Да продаде крайниците си? Чудесно. Тя беше цялата любов, която бе познавал от толкова време. Тя беше онова, което му беше дало сили да преживее войната, да понесе този ужасен свят. Той я обичаше повече от живота си, повече от душата си.

Но я беше провалил. Бе провалил децата си. Беше провалил живота, който всички те бяха построили заедно, защото беше отказал да види Долорес, наистина да я види, да види, че лудостта й не беше по нейна вина, не беше нещо, което тя можеше да контролира, не беше доказателство за морална слабост или липса на душевна сила.

Беше отказал да го види, защото ако тя наистина бе неговата вярна любима, неговото безсмъртно друго „аз“, тогава какво говореше това за мозъка му, за неговата нормалност, за неговата морална слабост?

И затова той се беше скрил от този факт, беше се скрил от нея. Беше я оставил сама — нея, своята единствена любов — и беше оставил умът й да погълне себе си.

Загледа я как се люлее. О, Господи, как я обичаше.

Обичаше я (и това го изпълваше с дълбок срам) повече от синовете си.

Но повече от Рейчъл?

Може би не. Може би не.

Видя Рейчъл в ръцете на майка й, докато майка й я носеше към водата. Видя как очите на дъщеря му се разширяват, когато се спусна в езерото.

Погледна жена си, като още виждаше дъщеря си, и си помисли: Ти, жестока, жестока, ненормална кучко.

Теди седна на пода на остъкления балкон и заплака. Не беше сигурен колко време е седял така. Плачеше и виждаше Долорес на площадката пред вратата, когато й носеше цветя, и Долорес, която гледаше назад през рамо към него по време на медения им месец, и Долорес във виолетовата й рокля, и бременна с Едуард, и как маха от бузата му една от миглите си, докато се отдръпва от целувката му, и как се сгушва в ръцете му, докато го целуваше лекичко по ръката, и как се усмихва със своите запазени за неделя сутрин усмивки, и се взира в него, докато останалата част от лицето й се разчупи около онези големи очи, и тя изглеждаше толкова уплашена и толкова сама, винаги, винаги, някаква част от нея, толкова сама…

Той се изправи и коленете му потрепериха.

Седна до жена си и тя каза:

— Ти си моят добър мъж.

— Не — каза той. — Не съм.

— Си. — Тя го хвана за ръката. — Ти ме обичаш. Знам това. Знам, че не си съвършен.

Какво ли си бяха помислили те — Даниел и Рейчъл — когато се бяха събудили от това, че майка им овързва китките им с въжета? Когато я бяха погледнали в очите?

— О, господи.

— Знам. Но ти си мой. И се опитваш.

— О, скъпа — каза той, — моля те, не казвай нищо повече.

И Едуард. Едуард сигурно беше побягнал. Сигурно се беше наложило да го преследва из къщата.

Сега тя беше лъчезарна, щастлива. Каза:

— Хайде да ги сложим в кухнята.

— Какво?

Тя се покатери върху него, възседна го и го притисна към влажното си тяло.

— Хайде да ги сложим да седнат на масата, Андрю. — Тя го целуна по клепачите.

Притисна я към себе си, смазвайки тялото й в своето, и заплака, сгушил лице в рамото й.

Тя каза:

— Ще бъдат нашите живи кукли. Ще ги изсушим.

— Какво? — Гласът му, приглушен, в рамото й.

— Ще ги преоблечем. — Тя прошепна думите в ухото му.

Не можеше да си я представи в кутия, в бяла гумена кутия с малко прозорче за гледане във вратичката.

— Ще ги оставим да спят в нашето легло тази вечер.

— Моля те, престани да говориш.

— Само за тази нощ.

— Моля те.

— А после утре можем да ги заведем на пикник.

— Ако някога си ме обичала… — Теди ги виждаше как лежат на брега.

— Винаги съм те обичала, скъпи.

— Ако някога си ме обичала, спри да говориш — каза Теди.

Искаше да отиде при децата си, да ги съживи, да ги отведе далеч оттук, далече от нея.

Долорес сложи ръка върху пистолета му.

Той сключи ръка върху нейната.

— Имам нужда да ме обичаш — каза тя. — Имам нужда да ме освободиш.

Тя дръпна пистолета му, но той отмести ръка. Погледна я в очите. Бяха толкова светли, че му причиняваха болка. Не бяха очи на човек. На куче може би. Вероятно на вълк.

След войната, след Дахау, той се беше заклел, че няма да убива никога повече, освен ако няма друг избор. Освен ако другият вече не е насочил оръжието си към него. Само тогава.

Не можеше да понесе още една смърт. Не можеше.

Тя дръпна пистолета му, докато очите й ставаха още по-светли, и той отново отмести ръката й.

Той се загледа към брега и ги видя почти строени, рамо до рамо.

Освободи пистолета си от кобура. Показа й го.

Тя прехапа устна, разплакана, и кимна. Вдигна поглед към покрива на остъкления балкон. Каза:

— Ще се престорим, че са с нас. Ще ги изкъпем, Андрю.

И той допря пистолета до корема й и ръката му потрепери, и устните му потрепериха, и той каза:

— Обичам те, Долорес.

И дори тогава, докато притискаше пистолета си към тялото й, беше сигурен, че не може да го направи.

Тя погледна надолу, сякаш изненадана, че още е там, че той все още е под нея.

— И аз те обичам. Обичам те толкова много. Обичам те като…

И той дръпна спусъка. Звукът от него излезе от очите й и от устата й с пукот излезе въздух, и тя сложи ръка върху дупката и го погледна, сграбчила с другата си ръка косата му.

И докато всичко се изливаше от нея, той я придърпа към себе си и тя омекна при допира с тялото му, а той все така я държеше и изплакваше ужасната си любов в избелялата й рокля.

Той седна в тъмното и усети мириса на цигарения дим, преди да види пламъчето, а пламъчето припламна, докато Шийхан дърпаше от цигарата си и го наблюдаваше.

Седна на леглото и заплака. Не можеше да спре да плаче. Изрече името й. Каза:

— Рейчъл, Рейчъл, Рейчъл.

И видя как очите й гледаха облаците, а косата й се вееше около нея.

Когато конвулсиите спряха, когато сълзите пресъхнаха. Шийхан попита:

— Рейчъл коя?

— Рейчъл Ледис — каза той.

— А ти си?

— Андрю — каза той. — Казвам се Андрю Ледис.

Шийхан включи малка лампа и той видя Коули и един пазач от другата страна на решетките. Пазачът беше с гръб към тях, но Коули се взираше вътре, с ръце върху решетките.

— Защо си тук?

Той взе кърпичката, която Шийхан му подаде, и си избърса лицето.

— Защо си тук? — повтори Коули.

— Защото убих жена си.

— А защо направи това?

— Защото тя уби децата ни и се нуждаеше от покой.

— Щатски шериф ли сте? — попита Шийхан.

— Не. Бях някога. Вече не.

— Откога сте тук?

— От трети май 1952.

— Коя беше Рейчъл Ледис?

— Дъщеря ми. Беше на четири.

— Коя е Рейчъл Соландо?

— Тя не съществува. Аз я измислих.

— Защо? — попита Коули.

Теди поклати глава.

— Защо? — повтори Коули.

— Не знам, не знам…

— Да, знаеш, Андрю. Кажи ми защо.

— Не мога.

— Можеш.

Теди сграбчи главата си и се залюля на място.

— Не ме карайте да го казвам. Моля ви? Моля ви, докторе?

Коули сграбчи решетките:

— Необходимо ми е да го чуя, Андрю.

Теди го гледаше през решетките, и му се искаше да се хвърли напред и да му отхапе носа.

— Защото — каза той и млъкна. Прочисти гърло и се изплю на пода. — Защото не мога да приема истината, че оставих жена си да убие моите рожби. Пренебрегвах всички признаци. Опитвах се със силата на волята си да прогоня лудостта. Аз ги убих, защото не й осигурих помощ.

— И?

— И знанието за това е твърде много за мен. Не мога да живея с него.

— Но трябва. Осъзнаваш го.

Той кимна. Придърпа коленете си към гърдите.

Шийхан отново погледна през рамо към Коули. Коули се взираше вътре през решетките. Запали цигара. Наблюдаваше спокойно Теди.

— Ето от какво се страхувам, Андрю. Били сме в това положение преди. Получихме същия този пробив преди девет месеца. А после ти регресира. Бързо.

— Съжалявам.

— Оценявам това — каза Коули, — но точно сега едно извинение не ми върши работа. Трябва да знам, че си приел реалността. Никой от нас не може да си позволи нов регрес.

Теди погледна Коули — този прекалено слаб човек с огромни като езерца сенки под очите. Този човек, който бе дошъл да го спаси. Този човек, който можеше да се окаже единственият истински приятел, когото някога беше имал.

Чу пистолетния изстрел в очите й и почувства мокрите китки на синовете си, докато ги полагаше върху гърдите им, и видя косата на дъщеря си, докато я отмяташе нежно от лицето й с показалеца си.

— Няма да регресирам — каза той. — Казвам се Андрю Ледис. Убих съпругата си, Долорес, през пролетта на петдесет и втора…

25

Слънцето грееше в стаята, когато се събуди.

Седна в леглото и погледна към решетките, но решетки нямаше. Само прозорец, по-нисък, отколкото трябваше, докато той не осъзна, че се намираше високо, на горната койка в стаята, която делеше с Трей и Биби.

Стаята беше празна. Той скочи от леглото, отвори дрешника и видя там дрехите си, току-що донесени от пералнята, и ги облече. Отиде до прозореца, повдигна крак на перваза да си върже обувката, загледа се навън към двора и видя равен брой пациенти, санитари и пазачи: някои се мотаеха пред болницата, други продължаваха разчистването, трети стояха близо до онова, което бе останало от розовите храсти покрай основите.

Загледа се внимателно в ръцете си, докато връзваше втората обувка. Стабилни като скала. Зрението му бе толкова ясно, колкото и в детството, а главата му — също.

Излезе от стаята, тръгна надолу по стълбите и излезе в двора; мина покрай сестра Марино в покрития коридор между сградите и тя му се усмихна и рече:

— Добро утро.

— Красиво утро — каза той.

— Прекрасно. Мисля, че бурята отвя лятото завинаги.

Той се облегна на парапета и погледна небето, което имаше цвета на бебешко сини очи, и усети във въздуха мирис на свежест, каквато липсваше от юни насам.

— Насладете се на деня — каза сестра Марино и той я загледа как върви надолу по покрития коридор, почувства, че може би е признак на здраве това, че му харесваше поклащането на бедрата й.

Влезе в двора и мина край няколко санитари в почивен ден, които си подхвърляха напред-назад една топка, и те помахаха и казаха: „Добро утро“, а той помаха в отговор и също каза „Добро утро“.

Чу сирената на ферибота, докато той се приближаваше към дока, видя Коули и надзирателя да разговарят в средата на моравата пред болницата, и те кимнаха в знак, че са го познали, и той кимна в отговор.

Седна на ъгъла на болничните стъпала, загледа се към всичко това и се почувства толкова добре, колкото не се беше чувствал отдавна.

— Ето.

Взе цигарата и я сложи в устата си, приведе се към пламъчето и усети бензиновия мирис на запалката „Зипо“, преди тя да се затвори с щракване.

— Как сме тази сутрин?

— Добре. А ти? — Всмука дима обратно в дробовете си.

— Не мога да се оплача.

Забеляза, че Коули и надзирателят ги наблюдават.

— Ще разберем ли някога каква е онази книга на надзирателя?

— Не. Може би ще идем в гроба, без да узнаем.

— Това е адски жалко.

— Може би има някои неща, които не ни е писано да узнаем на тази земя. Погледни така на нещата.

— Интересна перспектива.

— Е, аз се опитвам.

Той отново дръпна от цигарата си: забеляза колко сладък вкус имаше тютюнът. Беше по-наситен и залепваше отзад в гърлото му.

— Е, какъв е следващият ни ход? — каза той.

— Ти ми кажи, шефе.

Той се усмихна на Чък. Двамата — седнали на утринното слънце, спокойно отпуснати, държейки се така, сякаш всичко това беше в пълна хармония със света.

— Трябва да намерим начин да се махнем от тази скала — каза Теди. — Да си замъкнем задниците у дома.

Чък кимна:

— Досещах се, че ще кажеш нещо такова.

— Някакви идеи?

Чък каза:

— Дай ми една минута.

Теди кимна и се облегна отново на стълбите. Остана така една минута. Може би дори няколко минути. Видя как Чък едновременно вдига ръка и поклаща глава, видя и как Коули кима в знак, че е разбрал, а после Коули каза нещо на надзирателя и те прекосиха поляната в посока на Теди, следвани от четирима санитари: единият от санитарите държеше бял вързоп, някакъв плат. На Теди му се стори, че май зърна някакъв метал върху него, когато санитарят го разви и той улови лъчите на слънцето.

Теди каза:

— Не знам, Чък. Мислиш ли, че ни преследват?

— Не. — Чък наклони глава назад, като примижа леко на слънцето, и се усмихна на Теди. — Твърде хитри сме за това.

— Да — каза Теди. — Такива сме, нали?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.